Хайде! - По-бавно.
Какво каза, моя речна Лилия? Хайде!
Къде ме водиш? - Ела, ела, ела.
Виж. Погледни.
О, това е красиво!
Страхувах се, че няма да се хване на тази почва.
Но се вкорени веднага. И скоро ще плъзне навсякъде.
Навсякъде из Вселената.
Впрочем не знам, за какво говориш...
ала ми харесва начина, по който го казваш.
Сърцето ми е твое...
Мередит Куил.
Не мога да повярвам, че се влюбих в космонавт.
34 години по-късно
СУВЕРЕННАТА ПЛАНЕТА
Време е за шоу, задници!
Ще бъде тук всяка минута.
Никому няма да липсва. - Мислех, че това нещо е меч!
Наети сме да спрем свръх-огромен звяр,
хранещ се от тези батерии, и очакваш да го спра с меч?
Просто ти беше по мечовете, а аз по оръжията,
но явно, че сега и двамата носим оръжия.
Дракс, защо не облечеш защитен костюм?
Наранява ме. - Наранява те?
Имам чувствителни зърна.
Ха-ха-ха! "Болят ме зърната!" О, Боже!
А ти? Какво правиш ти?
Довърших това, за да можем да слушаме музика, докато работим.
Мислиш, че е важно? - Обвинявай Куил.
Той е този, който обича толкова много музика.
Не, всъщност съм съгласен с Дракс. Това в момента не е най-важното.
А, добре, разбира се, Куил... - Не, сериозно, подкрепям Дракс.
Да, личи си, щом си толкова сериозен.
Видях те да намигаш.
По дяволите, уж използвах лявото си око!
Аз съм Грут. - Те не ти се присмиваха.
Ама че горещо!
Грут!
Грут, махни се! Ще те нарани!
Здравей!
Не, не! Изплюй го, изплюй го!
Хайде!
Отврат!
Кожата му е твърде дебела, за да бъде пробита отвън.
Трябва да го пробода отвътре.
Не, не, Дракс! Чакай малко!
Дракс!
Какво прави той?
Каза, че кожата е твърде дебела, за да бъде пробита отвън и...
Това няма смисъл! - Опитах се да му го кажа!
Тя е също толкова дебела отвътре, колкото отвън!
Осъзнавам го.
Има процепи по врата му.
Ракета, вдигай се нагоре.
Хей, гигантска морска маймуно! Тук съм!
Наблюдавай го, Куил!
Да! Аз собственоръчно... победих звяра!
Какво?
Повтори, какво каза? - Анулакс-батерии...
Акумулаторни батерии?
Не е същото като това, което аз казах.
Те струват хиляди пъти повече...
Ето защо Суверенът ни е наел да ги пазим.
Внимавайте, какво говорите за тези хора, те лесно се засягат.
Цената на нарушението е смърт.
Благодарим ви, Пазители, че рискувахте живота си днес.
За да не рискуваме живота на нашите собствени суверенни граждани.
Всеки гражданин се ражда точно, както е проектиран от общността.
Безупречен, физически и психически.
Ние контролираме ДНК-то на потомството си...
засявайки ги направо в яйчниците.
Предпочитам да се размножаваме по старомодния начин.
Е, може би някой ден ще ми дадете урок по история...
за архаичните порядки на нашите предци.
С академична цел.
За мен ще е чест. В името на науката...
мисля, че това ще бъде...
хубаво, но отблъскващо. Аз съм...
Аз не съм такъв тип... - О, моля те...
Вашите хора обещаха нещо в замяна на нашите услуги.
Доведете я... и с удоволствие ще тръгнем по пътя си.
Семейна среща. Супер!
Разбрах, че тя е твоята сестра.
Тя не е нищо повече от онова, което плаща за нея Ксандар.
Нашите войници са я заловили в опит да открадне батериите ни.
Правете с нея, каквото искате.
Благодарим Ви, Върховна жрицо Аиша.
Какъв е Вашият произход, господин Куил?
Майка ми беше от Земята. - А баща Ви?
Не е от Мисури. Това е всичко, което знам.
Виждам го във Вас. Неортодоксална генеалогия.
Хибрид, който изглежда особено...
неунищожим.
Знаете ли, говори се, че вие сте надути самохвалковци.
Ама май изобщо не е вярно.
По дяволите, пак ли използвах погрешното си око?
Съжалявам... трябваше да стане зад гърба ви.
Считай се за благословен, че не те убиха.
Ти ли го казваш?! Искаш ли да си купиш малко батерии?
Добре, да се отправяме право към Ксандар и да приберем тази награда.
Страхотен микс 2
Приказките за баща ми... Коя е тя да ги говори?
Знам, че си чувствителен на темата.
Не съм чувствителен. Просто не знам, кой е той.
Съжалявам, ако ти се е сторило, че флиртувам с Върховната жрица.
Не съм. - Не ми пука и да си.
Ами ако мисля, че ти пука.
Ето защо се извинявам. Наистина съжалявам.
Гамора не е за теб, Куил. - Проклет призрак.
Има два вида същества във Вселената.
Тези, които танцуват, и тези, които не.
За пръв път срещнах любимата си при мобилизация.
Всички в селото танцуваха.
С изключение на една жена.
Моята Овет.
Разбрах веднага, че тя е предопределената.
Можеше да звучи и най-мелодичната песен на света.
А крака й дори не потрепваше.
Нито един мускул.
Сякаш бе мъртва. - Ама че възбуждащо!
Кара вътрешностите ми да бушуват. - Добре, разбрах, ясно.
Аз съм танцьор, Гамора не е.
Трябва просто да намериш жена, която е емоционална, като теб.
Гладна съм. Дай ми от корена на Яро.
Не. Все още не е узрял...
А и те мразя. - Мразиш ме?!
Остави ме там, докато открадна онзи камък за себе си.
И все пак тук си герой.
Аз скоро ще се освободя от тези окови и ще те убия.
Кълна се. - Не.
Ще изживееш останалата част от дните си в затвора на Ксандар,
мечтаейки да го направиш.
Странно. Суверенна флота ни приближава отзад.
Защо ни преследват? - Ракета открадна батериите им.
Пич! - Всъщност, само малко от тях.
Не знам, защо са след нас. Голяма загадка.
Какво си мислеше? - Пич, бяха лесна плячка!
Така ли ще се защитиш? - Върховната жрица е надменна.
Затова й дадох урок!
О, не предполагах, че мотивацията ти е алтруизъм.
Наистина е жалко, че Суверенът не е схванал намеренията ти...
и се опитва да ни убие. - Точно!
Бях саркастичен! - О, не!
Не бъди саркастичен! Сега изглеждам глупаво!
Може ли да задържим караниците... докато не отблъснем атаката?
Идват още! - Добре!
Искам да убия някой-друг!
Никого не убиваш. Корабите са дистанционно пилотирани.
По дяволите!
Какво е забавянето, адмирале?
Върховна жрице, батериите са изключително запалими...
и могат да унищожат цялата флота.
Загрижеността ни е пренебрежението им към нас.
Наехме ги, а те ни окрадоха.
Това е голяма обида.
Всички командни модули...
стреляйте до унищожение.
Най-близката населена планета? - Берхарт.
Колко скока? - Само един.
Но точката за достъп е на 47 трака оттук.
И трябва да минем през поле от астероиди.
Куил, за да го преодолееш...
трябва да си най-великия пилот във Вселената.
За наш късмет... аз съм.
Какво правиш?
Управлявал съм подобни дронове като дете.
Бях кибернетично проектиран да пилотирам космически кораб.
Бил си кибернетично проектиран да бъдеш надувка?!
Стига! - Куил, тази вечер като си легнеш...
ще има нещо под възглавницата ти.
И ще извикаш: Какво е това? Защото там ще има лайно.
Ако сложиш лайното си в леглото ми, ще те оскубя.
О, няма да е мое лайно. Ще бъде на Дракс.
Сера огромни лайна.
На път сме да умрем, а вижте, какво обсъждаме?
Копел...! - Пич! Сериозно!
Хей, дай да...
Идиоти!
Ах! Ето, какво се случва, когато Куил лети.
Все още има преследвач зад нас.
Оръжията ни са аут. - Двадесет трака до скока.
Дръжте се.
Не е узряло.
ЕКИПИРОВКА ЗА АВАРИИ ИЛИ ЗАБАВЛЕНИЕ
Хайде, Зилак. Можеш да го направиш.
Да! - Да да!
15 трака до скока.
10 трака!
Умри, космически кораб!
Загуби, Зилак... Както винаги.
Пет трака!
Копел...!
Те окупираха полето!
Някой унищожи всички наши кораби!
Какво?
Кой?
Един трак!
Какво е това? - На кой му пука?
Скок! Давай, давай!
Това е момче.
Боже мой! Той все още е отвън?
Грут, сложи си колана!
Подгответе се за наистина лошо кацане!
БЕРХАРТ
Беше страхотно!
Да!
Вижте това!
Къде е другата половина от кораба? - От моят кораб ли?!
Има ли кой от вас да ни прекара през тази гора...
с онова между ушите, а не между краката!
Ако това, което е между краката ми, има ръка върху него...
гарантирам, че мога да приземя този кораб.
ПИТЪР, почти не умряхме, заради твоята арогантност.
Не, а понеже той е откраднал... анулакс-батериите им.
Наричат се акумулаторни батерии.
Не, не са! - Знаеш ли, защо, Звездни джавкачо?
Аз не съм Звезден джавкач.
Направих го, тъй като исках!
Защо говорим тогава?
Току-що един малък човек ни спаси, разбивайки 50 кораба!
Колко малък? - Ами не знам, ей толкова...
Миниатюрен човек ни е спасил?
Е, ако се приближи, сигурно ще бъде много по-голям.
Знаеш ли, как работи зрението, глупава миеща мечка?
Не ме наричай миеща мечка! - Съжалявам, бях малко емоционален.
Исках да кажа "фалшива панда".
По-добре ли е? - Не знам.
По-лошо е. Много по-лошо.
Ти си копел...! - Хей!
Сега ще те оправя! - Не! Назад!
Някой те е проследил през точката на скок.
Освободи ме, нуждаеш се от мен. - Не съм глупачка, Небула.
Глупачка си, щом отказваш помощ в битка.
За да ме убиеш на момента?! - Не, няма да го направя.
Мислиш, че един супер-злодей се е научил да лъже правдоподобно?
Обзалагам се, че това е малкият човек.
След всичките тези години те намерих.
Но кой, по дяволите, си ти?
Смятам, че моята хубава външност посочва очевидното.
Казвам се Иго.
И съм баща ти, ПИТЪР.
КОНТРАКСИЯ
Знаеш приказката - нямаш късмет, докато не видиш патица.
Йонду!
Слез долу!
...жената, за която се ожених.
Казах: Алета, обичам те...
...Но загуби ума си! - А тя винаги е била такава.
Никога не можех да й се доверя.
Стакар?
Мина дълго време.
Изглежда това заведение е с лоша репутация.
Стакар! - Има 100 фракции грабители.
Загубихте бизнеса с 99 от тях, като обслужвате този.
Моля Ви, сър. Моля Ви! - Махни се от мен!
Тогава върви в ада!
Не давам пукната пара, какво мислиш за мен!
Тогава защо ни следвате? - Ще ме изслушаш ли?!
Не искам да слушам нищо! Престъпи правилата!
Грабител не се занимава с деца!
Казах ти и преди - не знаех, какво е станало!
Не знаеше, защото не искаше да знаеш и те е направило богат.
Искам място на масата. Нося същия знак като теб.
Може да се обличаш като нас...
но никога няма да чуеш Рога на свободата, Йонду.
И цветовете на Оргорг...
никога няма да са над гроба ти.
Ако мислиш...
че се радвам да те прокудя...
грешиш.
Ти разби сърцата на всички ни.
Трогателно.
Първо Куил ни предаде...
а Йонду просто му позволи да си тръгне.
Ние го последвахме...
защото той беше този, който не се страхуваше
да направи това, което трябваше да се направи.
Изглежда се е размекнал.
Ако е станал мекушав, защо шепнеш тогава?
Знаеш, че съм прав, Краглин.
Най-добре внимавай, какво говориш за капитана ни.
Коя е тази?
Йонду Удонта.
Имам предложение за теб.
Наех Йонду да те вземе... когато майка ти почина.
Ала вместо да те доведе... Йонду те задържа.
Нямам представа защо.
Да ти кажа ли защо?!
Понеже бях кльощаво малко дете, което можеше
да се вмъкне на места, недостъпни за възрастните.
Улеснявах кражбата. - Оттогава се опитвам да те проследя
Мислех, че Йонду ти е баща!
Какво, заедно сме през цялото време...
и си мислел, че Йонду е мой истински кръвен роднина?
Страшно си приличате.
Онзи е син!!!
Не, той не е мой баща! Йонду е човекът, който ме отвлече.
Отърсих се от всичко, за да се науча да се бия.
И ме държеше в ужас, заплашвайки да ме изяде.
Да те изяде? - Да.
Ах, този кучи син! - Ти как ни откри?
Е, дори и където живея, накрая на света...
се разказва за човека, когото наричат Звездния лорд.
Какво ще кажете да тръгваме?
Всички са добре дошли. Дори тази триъгълна глава ей там.
Повярвайте ми... никога не сте виждали подобно място.
А там... ще ти изясня твоя специален произход.
Най-накрая ще бъда... бащата, който винаги съм искал да бъда.
Извини ме. Трябва да поспя.
Не го приемам.
Хайде да се поразходим.
Аз съм Мантис.
Какво правиш? - Усмихвам се.
Чувала съм, че така се печелят хората като теб.
Не и ако го правиш по този начин.
Отраснах сама на планетата на Иго.
Не разбирам сложността на социалните взаимоотношения.
Мога ли да погаля кученцето ти? Очарователно е.
Да.
Това се нарича практическа шега!
Много ми хареса!
Хрумна ми внезапно.
Дай ми време!
След толкова години ще се появи и изведнъж...
иска да бъде мой баща? - Чувам те.
Между другото, може да е капан, нали? Крий-Пиръс, Грабителите...
всички ни искат мъртви. - Знам, но...
Но какво?
Каква беше онази история, която ми разказа за Зарду Хаселфрау?
За кого? - Той притежавал магическа лодка.
Дейвид Хаселхоф?! - Точно така.
Не магическа лодка. Говоряща кола.
А защо говори?
За да му помага срещу престъпността и да го подкрепя.
Като дете си носил снимката му в джоба си...
и си казвал на всички останали деца...
че е баща ти, но е извън града.
Снима "Нощния ездач" или е на турне в Германия.
Казах ти го, когато бях пиян. Защо го повтаряш сега?
Обичам тази история. - А аз мразя тази история.
Толкова е тъжна!
Като дете гледах, как другите деца играят с бащите си.
И аз исках същото, повече от всичко в света.
За това говоря и аз, ПИТЪР.
Ами ако този човек е твоят Хаселхоф?
Слушай, ако той се окаже злодей... просто ще го убием.
Оставяш ме с тази лисица? - Той не е лисица.
Застреляй я, ако прави нещо подозрително.
Или ако така ти се стори. - Добре.
Хей, ще са само няколко дни.
Ще се върнем преди Ракета да поправи кораба.
Какво ще стане, ако дойде Суверенът?
Няма откъде да знаят, че сме тук. Да тръгваме.
Не е хубаво да се разделяме. - Боже, ти си като стара жена.
Понеже съм мъдър ли?
Защо вземаш толкова много багаж?
Не искам Грут да си играе с моите неща.
Надявам се баща ти да не е такъв чеп като теб, сираче.
Каква е целта ти? Всички да те намразят ли?
Защото успяваш.
Хей, мога ли да ти задам един личен въпрос?
О, никой никога не ми е задавал личен въпрос.
Антените - за какво са ти?
Целта им? - Да, с Куил се обзаложихме.
Е, не биваше да го казваш.
Аз смятам, че ако минаваш през твърде ниска врата...
антените ще го усетят и ще те предпазят от обезглавяване.
Точно така. И ако отговорът е нещо различно...
то ест, ако не е обезглавяване от врата, аз печеля.
Не са свързани с никакви врати.
Мисля... че имат нещо общо с емпатичните ми способности.
Какви способности?
Като докосна някого, да чувствам чувствата му.
Ти четеш мисли? - Не.
Телепатите четат мислите.
Емпатите чувстват чувствата.
Емоциите.
Може ли?
Да, добре.
Изпитваш любов.
Да, предполагам, че изпитвам безкористна любов към всички...
Не! Романтична, сексуална любов.
Не. Не, не. - Към нея!
Не! - Това не е...
Добре.
Тя току-що каза на всички най-дълбоката ти, тъмна тайна!
Пич, хайде, мисля, че прекаляваш малко.
Трябва да си много объркан!
Нека аз! Нека аз! Нека аз!
Никога не съм виждала толкова хумор.
Това никак не е готино.
Докосни ме и ще почувстваш счупената си челюст.
Също така мога да влияя на емоциите до известна степен.
Например? - Ако докосна някой тъжен...
мога да го успокоя за кратко.
Мога да направя инатливия отстъпчив.
Но най-вече го използвам, за да помогна на господаря си да заспи.
Той лежи буден през нощта, мислейки за потомството си.
Направи едно от тези на мен.
Спи.
Сега ще ти е трудно, без всичките тези играчки.
Нали?
Давай!
По дяволите.
Здрасти, плъх!
Как върви, син идиот?
Не е зле.
Изнесохме доста хубав концерт тук.
Една знатна дама с доста високо мнение за себе си...
ни предложи огромна сума, за да й доставим приятелите ти...
понеже искала да ги убие.
Твоят приятел... Те са прекалено много.
Той се нуждае от моята помощ. Ако те е грижа за него...
трябва да ме освободиш.
Те ще го убият!
Беше много лесно да ви намеря. Поставих тракер на кораба отзад...
по време на войната с Ксандар.
Обещай, че няма да нараниш Грут... и ще ти кажа, къде са батериите.
За твое нещастие, моята дума не значи нищо.
Иначе всъщност бих ви предал.
Иначе... какво?
Ще вземем батериите, струват четвърт милион на черно.
Жрицата пък ни предложи един милион.
Една четвърт е само една трета от това!
Четвъртината не е една трета.
Една четвърт е 25. - Не.
Не можем даже да си купим чифт ботуши с 25 единици.
Достатъчно!
Въпросът е, че не сме толкова глупави
да убием Пазителите на Галактиката!
Целият тъп Нов корпус ще тръгне след нас.
Това не е правилно!
Трябва да го кажа, капитане:
независимо колко пъти Ви изменя Куил...
Вие го защитавате, сякаш никой от нас няма значение.
Аз също те подкрепям! - Успокой се, Краглин.
По дяволите, момчета. Той се е размекнал.
Предполагам, че е време за смяна на ръководството.
Свалете оръжията!
Има и мирно решение на проблема, приятели.
Или пък насилствено, стига да стоя по-надалеч.
Здравейте, момчета.
Не е узряло.
ПЛАНЕТАТА НА ИГО
Добре дошли в моя свят!
Леле, имаш своя собствена планета?
Е, не е по-голяма от Луната.
Скромност. Харесва ми.
Аз също съм изключително скромен.
Притежаваш планета и можеш да унищожиш десетки кораби без костюм.
Какъв точно си ти?
Наричат ни Божествени, скъпа.
Божествен, като Бог?
С малко "б", синко.
Поне в дните, когато се чувствам толкова скромен, колкото Дракс.
Не знам точно откъде съм дошъл.
Първото нещо, което помня, е...
блещукането. Скитащ из космоса, съвсем...
напълно сам.
Повече от милиони години...
се учих да контролирам молекулите около мен.
Станах по-умен и силен.
И продължих да изграждам.
Стъпка по стъпка...
тази същата планета, по която ходите сега.
Но исках повече.
копнеех...
всъщност.
Трябва да има някакъв живот във Вселената...
освен мен, мислех си аз.
И така, поставих си за задача да го намеря.
Пресъздадох...
каквото си представях, че е биологичният живот...
до най-дребните подробности.
Сложи ли си пенис? - Пич!
Какво ти става? - Ако той е планета, как би могъл
да направи бебе на майка ти? Той трябва да я чука!
Уф, не е нужно да чувам, как родителите ми...
Защо? Баща ми разказваше, как е забременил майка ми всяка зима.
Ама че отвратително! - Беше красиво.
Вие, Земляните, сте затворени. - Да, Дракс. Имам пенис.
Ха! Благодаря. - И никак не е лошо.
Също така имам усещане за болка и храносмилателна система...
и всички придружаващи ги боклуци.
Исках да изпитам онова, което наистина те прави човек.
Тогава излязох сред звездите...
докато не намерих...
това, което търсех.
Живот.
В края на краищата не бях сам във Вселената.
Кога срещна майка ми?
Не след дълго.
Да, с Мередит за пръв път изпитах любовта.
Наричах я на речна Лилия.
И от тази любов, ПИТЪР...
Ти.
Търсих те толкова време.
И когато чух за землянин...
държащ Вечен камък в ръката си без да умре...
знаех, че трябва да е синът на жената, която обичах.
Ако си я обичал, защо я напусна?
Трябва да спрете!
Съжалявам, приятел!
Капитане! Помогнете ми, моля Ви!
Капитане!
Ти си този, който уби тези мъже...
водейки ги по грешния път.
Защото си слаб.
И глупав!
Време е Грабителите...
отново да се прославим с нов капитан...
Тейзър-фейс! (Електро-шоково лице)
Извинете, Вашето име е... Тейзър-фейс ли?
Точно така.
Наранили сте си лицето с електро-шок?
Това е символ!
Да!
На какво?
На... Това е име, което всява страх...
в сърцето на всеки, който го чуе!
Браво.
Добре... както кажеш.
Млъкни. Ти си следващия.
Удонта, дълго време чаках да...
Какво? - Съжалявам, много съжалявам.
Просто си представих, как се събуждате сутрин, сър...
и поглеждайки се в огледалото, най-сериозно си казвате:
Знаеш ли, какво е да носиш истинско име на задник? Тейзър-фейс!
Ето какво чувам в главата си! Не можах да се въздържа!
А помисли ли и за второ име?
Мъдна торбичка?
Нов план. Първо убиваме теб.
По-добре смърт, отколкото да живея цял живот...
като тъп задник, мислещ, че Тейзър-фейс е готино име.
Достатъчно убийства за днес.
Тя е дъщеря на Танос.
Мислех, че си най-големия садист в галактиката.
Тогава татко ми плащаше сметките.
Жрицата иска да убие лисицата собственоръчно.
А той има подкрепата на поне 12 Крий-провинции.
Уверявам те...
аз не съм толкова лесна, колкото стареца без магическата му пръчка...
или колкото говорещ горски хищник.
Искам десет процента от обещаното.
И още няколко неща.
Има цяла кутия с ръце...
ако тази не работи. - Чудесно.
Мислиш ли, че Крий ще убие капитана?
Крий се смята за милостив. Ще го направи безболезнено.
Е, тук е... най-добрият кораб, който имаме.
Положението на планетата на Иго е в навигацията.
След като ни платят, ще ти дадем десетте процента.
Какво ще правиш с дяла си?
Като деца баща ни ни караше да се бием с Гамора на тренировките.
Всеки път, когато сестра ми надделяваше...
баща ми подменяше парче от мен с машина...
твърдейки, че иска да й бъда равна.
Но тя печелеше.
Отново и отново, и отново, никога не се въздържа.
Затова, след като убия сестра си...
ще си купя военен кораб с всеки възможен инструмент на смъртта.
Ще преследвам баща си като куче и ще го разкъсам бавно...
парче по парче...
докато не узнае приликата между дълбоката и непрестанна болка...
която узнавах аз всеки ден.
Да...
мислех за хубава огърлица. Или пък шапка, всъщност.
Нещо, което да накара другите момичета да завиждат.
Както и да е, успешно пътуване.
Майка ми разправяше, че баща ми е от звездите.
Имаше рак на мозъка, така че всички смятаха, че е полудяла.
ПИТЪР...
Слушай, искам да повярвам във всичко това, наистина.
Но ти остави... най-прекрасната жена на света...
да умре сама. - Не исках да я изоставя, ПИТЪР.
Ако не се връщам редовно на планетата си...
и светлината в нея... тя ще изсъхне и загине.
А защо не се върна после? Защо изпрати Йонду?
Избра престъпник от всички други да дойде и да ме доведе?!
Обичах майка ти, ПИТЪР!
Не можех да дойда на Земята...
където тя вече не живееше! Представяш ли си, какво ми е било!
Знам точно, какво е!
Трябваше да я гледам, как умира!
През милионите и милиони години от съществуването ми...
направих много грешки, ПИТЪР.
Но ти не си една от тях.
Позволи ми да бъда бащата, който тя би искала да съм.
Има толкова неща, които трябва да те науча за тази планета...
и за светлината в теб.
Те са част от нас, ПИТЪР.
Какво имаш предвид?
Дай ми ръка, синко.
Тук.
Задръж така.
Сега затвори очи и се концентрирай.
Изпрати мислите си в центъра на тази планета.
Да! Да!
- Какво беше това?
Всичко е наред, спокойно. Концентрирай се.
Можеш да го направиш. Върни го обратно.
Да!
Да, сега го оформи.
Почувствай енергията.
Да.
Ти си у дома.
ПИТЪР.
Как дойде на тази странна, тъпа планета?
Иго ме намери сред ларвите.
Сираче в моя роден свят.
Той ме взе на ръце и отгледа.
Като домашен любимец?!
Нещо такова.
Хората обикновено си вземат сладки домашни любимци.
Защо Иго би пожелал някое отвратително?
Аз съм отвратителна?
Изглеждаш ужасяващо, да.
Но това е хубаво нещо. Когато си грозен и някой те обича...
знаеш, че те приема такъв, какъвто си.
Красивите хора никога не знаят, на кого да се доверят.
Е, тогава със сигурност съм благословена да бъда грозна.
Тези езера ми напомнят за времето...
когато заведох дъщеря си на Забравените езера в моя роден свят.
Тя беше като теб. - Отвратителна?
Невинна.
Дракс, има нещо, което трябва да ти кажа.
Какво става?
Тази грозна буболечка е моят нов приятел.
Разбрах, че съм домашен любимец и грозна.
Не си грозна... Дракс! - За нея ли говориш?
Мантис, ще ни покажеш ли, къде да отседнем?
Защо няма други същества на тази планета?
Планетата е на Иго.
Кучето не кани бълхите да живеят по гърба му.
Но ти не си бълха? - Аз съм бълха с предназначение.
Помагам му да спи.
Какво искаше да кажеш на Дракс преди да дойда?
Нищо.
Жилището ви е натам.
Ще ви предадем на Крий сутринта.
Нито един от вас няма да живее дълго.
Добре, Тейзър-фейс.
Хей, предай на другите момчета, че казахме "Здравей, Тейзър-фейс!"
Ей, какво ще кажеш за това малко растение да го смачкам с камък?
Не, Джеф. Прекалено е хубаво да го убиваш.
Дай го на шивача.
Не се обиждай, но твоите служители са куп нещастници.
Бях роб на Крий в продължение на 20 години, когато Стекар ме освободи.
Той ми предложи място сред Грабителите.
Каза, че само трябва да се придържам към кодекса.
Но бях млад... и алчен, и глупав.
Както ти открадна тези батерии.
Беше дело на Дракс.
Аз, Стакар и другите капитани...
не се различаваме толкова много от теб и твоите приятели.
Единственото семейство, което някога съм имал.
Когато наруших правилата...
те ме изпъдиха.
Заслужих си го. - Стига, кралице на драмата.
Ти може да си го заслужил, но аз не. Трябва да се махнем оттук.
Къде е Куил? - Тръгна със своя старец.
Иго? - Да.
Днес е ден за глупави имена.
Усмихна се. За секунда изпитах топли чувства.
Потушени от отвратителните ти зъби.
Играеш го професионален задник или какво?
Стига толкова професионалисти.
Защо не заведе Куил при Иго, както си обещал?
Беше кльощав.
Влизаше на места, в които ние не можехме. Добри за ограбване.
Да, нали.
Имам идея, как да излезем оттук.
Но ще имаме нужда от твоя малък приятел.
Муска! Муска! Муска! Муска! Муска! Муска!...
Момчета, искате ли пияна наденица?
Вижте, колко е сладък, когато е раздразнен.
Истинска скъпоценност.
Ей, вейка!
Ела насам.
Хайде.
О, Боже. Какво са направили с теб?
Хей, ще ни помогнеш ли да се махнем оттук?
Има нещо, от което се нуждая да ми донесеш.
В каютата на капитана има един прототип.
Този, който носех на главата си.
В чекмеджето до леглото. Червен на цвят.
Вземи го.
Оле, нечие бельо.
Да, бях сигурен, че не знае, за какво говориш.
Трябва да го обясниш по-внимателно.
Това е прототип.
Това е Орлони... Прилича на ребро, Грут.
Опитай ти този път.
Добре.
Това е окото на Воркър.
Взел му го е, докато спи.
Иди, пробвай отново. - Но остави окото тук.
Защо? - Като се събуди утре...
няма да знае...
къде му е окото! Ха, ха, ха!
Това е бюро. - Казахме ти, толкова голямо.
Кажи ми, че някъде тук има хладилник...
с купчина отрязани човешки ръце.
Добре, нека да не го обсъждаме никога повече.
Чекмеджето, което трябва да отвориш, има този символ върху него.
Ясно?
Какво? Не! - Той мисли, че е шапка.
Не това казах! - Аз съм Грут!
Облекчен е, че не искаш да го прави.
Аз съм Грут. - Мрази шапките.
На всеки, не само на себе си. - Аз съм Грут.
Първо си мислиш, че някой има странна глава...
после осъзнаваш, че част от тази глава е шапката.
Затова не харесва шапките.
Това важно ли е в момента?
Какво държиш там?
Не исках да правя бунт.
Но те убиха всичките ми приятели.
Подготви трети квадрант за отделяне.
И още нещо.
Има ли някаква останала музика от Куил на кораба?
Взел го е! Йонду е взел прототипа!
Вървете!
Там долу!
Маниак!
Целият кораб ще пламне.
Не целият кораб.
Кой си ти?
Изпращам ви координатите на кораба на Йонду.
Освободете квадранта! - Да, капитане!
Само още нещо.
Кажете на Нейно Върховенство...
името на човека, който й отдаде почитта си.
Тейзър-фейс!
Накъде, капитане? - Иго.
Не, момче!
Не е здравословно бозайниците да правят повече от 50 скока наведнъж.
Знам го. - Но сме на път да направим 700!
Предполагам, че всичко това ще бъде мое някой ден.
Ракета? Ракета, там ли си?
Какво правиш, ПИТЪР?
Танцувай с мен.
Няма да танцувам с теб. - Пее Сам Кук...
един от най-великите гласове на всички времена.
Дракс казва, че не си танцьор.
Само ако кажеш на някого за това...
...Ще те убия.
Кога ще направим по въпроса за неизреченото между нас?
Какво е неизречено?
Примерно...
Наздраве, Сам и Даян...
момче и момиче в телевизионно шоу, които се карат помежду си...
но не го казват в ефир, защото рейтинга ще падне...
Нещо такова. - Тук няма нищо неизречено.
Е, параграф - 22, защото ако го кажеш, тогава ще е изречено...
и ще бъдеш лъжец. Затова, като не го казваш...
ти казваш истината и признаваш, че има.
Но не исках да...
Не трябва ли да обсъждаме в момента това място?!
Тук нещо не е наред.
За какво говориш? Ти си тази, която искаше да дойдем тук.
Това момиче, Мантис... тя се страхува от нещо.
Искаш да ми го отнемеш ли? Да ти го отнема...
Той е мой баща. Моя кръв.
Свързан си и със Земята, защо не се върнеш там?!
Ти ни доведе тук. А Земята... е мястото,
където майка ми умря пред очите ми.
Но онова място е истинско, а това тук е фантазия.
Истинско е! Аз съм само наполовина човек, помниш ли?
Половината, за която се тревожа. - О, сега разбирах. Ревнуваш...
защото съм наполовина бог, а ти харесваш, когато съм слабият.
Нямаш търпение да започнеш...
Не се свързах с Ракета. Ще опитам да намеря сигнал.
Знаеш ли какво? Това в края на краищата не е шоу.
Или е шоу, в което един човек е готов да...
се отвори към нови възможности, а другият...
е глупак, който не вярва на никого! Шоу, което няма да просъществува!
И ще получи нулева гледаемост.
Не знам, какво е това!
Накрая намерих семейството си. Не го ли разбираш?
Мислех, че вече си имаш.
Психопат!
Бъзикаш ли се с мен!
Аз печеля. Спечелих, победих те в битка.
Не. Аз ти спасих живота.
Да, беше достатъчно глупава да ме оставиш да живея.
Ти ме остави да живея! - Не може винаги да ме побеждаваш!
Не аз летях из Вселената с едничката цел да спечеля.
Не ми казвай, какво съм целяла. - Не е нужно да ти го казвам!
Очевидно е! - Ти целеше винаги да печелиш.
Аз просто исках сестра!
Ти беше всичко, което имах.
Но винаги държеше да печелиш.
Танос ми извади окото...
и мозъка ми от черепа ми...
и ръката от тялото...
заради теб.
СТРАХОТЕН МИКС 2
Добре ли си, синко?
Видях ви да се карате с твоето момиче по-рано.
Да. - Случайно...
ли пусна тази песен? - Слушал си "Бранди"?
До припадък.
Любимци на майка ти.
Да. Да, бяха.
Една от най-великите музикални композиции на Земята.
Може би най-великата. - Да, да!
Знаеш ли, ПИТЪР, ти и аз, ние сме... ние сме морякът в тази песен.
Той идва един летен ден. Носейки подаръци отдалеч.
Подобно на детето, което аз донесох на майка ти.
Или свободата, която ти донесе на Гамора.
"Бренди, ти си хубаво момиче."
"Каква добра съпруга ще бъдеш."
"Моят живот, моята любов, моята дама е морето."
Морето призовава моряка обратно.
А той обича момичето, но не там му е мястото.
Морето го призовава, както историята призовава големите хора.
И понякога се лишаваме от удоволствията на смъртните.
Ти може да не си смъртен, но аз... - Не, ПИТЪР.
Смъртта ще остане непозната и за двама ни...
докато светлината гори на тази планета.
Аз съм безсмъртен?
Наистина ли?
Да! Докато тази светлина съществува.
И мога да използвам светлината, за да създавам готини неща като...
като тази планета?
Е, ще ти отнеме няколко милиона години практика...
преди да станеш наистина добър в това... Но - да!
Какво? - Това е...! Е, пригответе се за
200-метрова статуя на Пак-Ман със Скелетор и Хедър Локлиър.
Каквото поискаш. - Ще сътворя странни глупости.
Знаеш ли, ПИТЪР, това е огромна отговорност.
Само ние можем да преобразим Вселената.
Само ние можем да "обяздим" космоса...
и да го отведем до там, където трябва да отиде.
Как?
Ела с мен.
Дракс, Дракс, Дракс! Дракс! Трябва да поговорим.
Съжалявам.
Но харесвам жени с малко месо по костите си.
Какво? - Опитвам се да ти обясня,
че те намирам отблъскваща.
Не, не затова...
Какво правиш? - Представих си, че съм с теб.
Дракс, не съм... Не те харесвам по този начин.
Аз дори не знам, какво същество си.
Хей, не е нужно да е лично.
Слушай! Иго получи точно каквото искаше.
Трябваше да ти кажа по-рано.
Постъпих глупаво. Вие сте в опасност.
Къде сме?
Сега трябва да промениш начина, по който водиш живота си.
Всичко около нас, включително момичето...
всичко е временно.
А ние сме вечни.
Вечността не е ли отегчителна? - Не и ако имаш някаква цел, ПИТЪР.
Ето защо сме тук.
Казах ти, как преди всички тези години...
имах нестихващото желание да намеря живот.
Но това, което не ти казах, е, как най-накрая го открих.
Всичко бе така...
разочароващо.
И тогава достигнах...
до дълбокото прозрение.
Вроденото ми желание да търся друг живот...
не бе такова, че мога да съществувам сред този живот.
ПИТЪР.
Открих смисъла.
Виждам я.
Вечността.
Боже мой.
Трябва да изчезваме от тази планета.
О, човече... Та преди да бъда толкова грубо прекъснат,
по онова време бях във Федералния експрес...
Какво, по дяволите, правиш, момче?
Мога те да разбера, защо говориш така за него...
Този Иго е лоша работа. Ние сме тук, за да спасим Куил.
За какво? А? За чест? За любовта?
Не, не ме интересуват подобни неща.
Искам да спася Куил, за да му докажа, че съм по-добър от него!
Да го запомни завинаги.
Защо ми се смееш?
Можеш да заблудиш себе си и всички други, но не можеш да заблудиш мен.
Аз знам кой си.
Не знаеш нищо за мен, загубеняко.
Знам всичко за теб.
Раздаваш го като силен и твърд...
но всъщност си по-уплашен от всички.
Млъкни! - Знам, че открадна батерии,
от които не се нуждаеш... и че отблъскваш всеки,
който иска да се сближи с теб... Защото дори малко любов...
би ти припомнила, колко голяма и празна е тази дупка вътре в теб.
Казах, млъкни! - Познавам учените,
които те направиха да не ти пука за никого.
Сериозен съм, пич. - Точно като собствените ми
проклети родители, които ме продадоха...
своето собственото бебе, в робство.
Знам кой си, момче.
Същият като мен.
Каква партия ще сме пък ние?
Партия, която й предстои да се бори с планета, мисля.
Добре! Добре. Чакай,
да се бори с какво?
Кои сте вие? Какво е това място?
Гамора, пусни я! - Костите в пещерите, чии са?
Ти си уплашена.
Наричам го Експанзията.
Тя е моята цел.
Сега е и твоя.
Красиво е.
Повече от хиляди години...
имплантирах хиляди подобрения в себе си...
от хиляди светове.
Трябва да завърша истинската цел на живота...
да расте и да се разпространява...
покривайки всичко съществуващо...
докато всичко стане...
мое.
Какво ми стори тя? - Вече ми каза всичко.
Имах само един проблем.
Един Божествен не разполага с нужната сила за такова начинание.
Но двама...
да, вече могат да го постигнат.
Телата... са на негови деца.
От всички ми дела най-полезното бе опита да...
слея своята ДНК с тази на друг вид.
Надявах се, че резултатът от подобно свързване ще бъде...
достатъчен да захрани Експанзията.
Някои от тях ми доведе Йонду.
Наруши кодекса на Грабителите, ала го компенсирах щедро и...
за да успокоя съвестта му, обещах да не ги наранявам.
И наистина те не почувстваха нищо.
Но един след друг ме проваляха.
Никой от тях не носеше Божествени гени.
До днес, ПИТЪР.
От всички мои потомци...
само ти носиш връзката със светлината.
Трябва да намерим ПИТЪР веднага
и да се омитаме от тази проклета планета.
Иго ще го привлече на своя страна.
Той има начин. - Тогава да тръгваме.
Не, той е наш приятел. - Вие двамата...
постоянно се карате. Едва ли сте приятели.
Права си.
Ние сме семейство.
Никого няма да изоставим.
С изключение на теб. - Благодаря.
За първи път през моето съществуване...
аз наистина не съм сам!
Какво има, синко?
Моите приятели.
О, не, виж, това е смъртният в теб, ПИТЪР.
Да. - Ние сме над тези неща.
Да.
Сега... - Но мама...
Ти каза, че си обичал майка.
Това и направих.
Речната ми Лилия, която знаеше
думите на всяка песен по радиото.
Върнах се на Земята, за да я видя три пъти.
И знаех, че ако се върна за четвърти...
никога няма да напусна.
Експанзията... причината за съществуването ми ще изчезне...
направих онова, което трябваше да направя.
Разбих сърцето си, пъхайки този тумор в главата й.
Какво? - Да, да, знам...
че звучи лошо.
Кой, по дяволите, мислиш че си?
Ти си убил майка ми!
Опитах... упорито...
да намеря формата... най-подходяща за теб...
а това ли е благодарността, която получавам?
Наистина трябва да пораснеш.
Исках да сътворим това заедно.
Но явно ще прекараш следващите няколко хиляди години...
като батерия.
Най-накрая! Ракета?
Дръжте този предавател наблизо, за да мога да ви намеря.
Ние сме в някаква съборетина, която Йонду някога използвал...
да стигне до брега на А'аскаверия. - Иго е откачен.
Знам. - Пригответе се.
Дръпни го, Краглин.
Не.
"Моят живот, моята любов, моята дама е морето."
ПИТЪР,
това е морето.
Здрасти, тъпанар!
Какво е това? - Уау, огромно е.
Бягай от пътя, глупав, малък Грут!
Казах ти, че нещо не е наред.
"Нали ти казах?" Точно това исках да чуя.
Е, нали се върнах?
Заради неизреченото. - Няма нищо неизречено.
Какво правиш? Щеше да ни убиеш всичките.
А "Благодаря, Ракета"?
Ние държим контрола. - Не, той бе само част от...
неговото истинското аз. Скоро ще се върне.
Какво прави Смърфета тук?
Каквото ще помогне, за да си отида у дома.
Тя се опита да ме убие! - Спасих те, глупава лисицо!
Той не е лисица. - Аз съм Грут.
Не съм и мечка.
Аз съм Грут. - Миеща, там, каквато и да е.
Как се убива Божествен? - Има център в себе си.
Мозък, душа, нещо вътре в някаква защитна обвивка.
Той е в пещерите... под повърхността.
Йонду?!
Тласкачите са аут.
Предполагам, трябва да се радвам, че бях кльощаво хлапе.
В противен случай щеше да ме предадеш на този маниак.
Все още си спомняш причината да си жив ли, идиот?
Точно това ми каза, дърт глупак.
Е, след като разбрах, какво се е случило с другите деца...
реших да не те дам. - Ти каза, че ще ме изядеш.
Щеше да е забавно.
На мен не! - Ти, човече, имаш проблеми.
Да, разбира се, че имам проблеми. С моят откачен баща!
Тласкачите работят.
Трябва да отлитаме! - Не можем.
Иго иска да изкорени Вселената, каквато я познаваме.
Трябва да го убием. Ракета!
Имаш го!
Пак ли ще спасяваме Галактиката? - Явно.
Страхотно!
Наистина ще си вдигнем цената, ако два пъти спасим Галактиката.
Не мога да повярвам, къде ти е умът в момента!
Просто случайна мисъл, човече. Смятах, че сме приятели?
Разбира се, грижа ме е за планетите и сградите...
и всички животни на планетите. И за хората.
Киселото кученце е толкова сладко. Кара ме да искам да умра!
Пилоти... изпратете безпилотните.
Нашите сензори засичат батерия под повърхността на планетата.
Спускане!
Хм, капитане? Капитане?
Кажи, защо Иго те взе тук?
Нуждаеше се от генетичната ми връзка със светлината...
за да унищожи Вселената. Научи ме, как да контролирам силата.
Научи ли се? - Малко.
Направих топка. - Топка?
Постигнах, колкото успях. Все с нещо ще помогне.
Постигнал си?
Мислиш ли, че когато изстрелям тази стрела...
използвам главата си?
Там. Ето го ядрото на Иго.
Ядрото е твърдо, Ракета. - Погрижих се.
Трябва да побързаме. Скоро Иго ще ни открие.
Дръж го стабилно.
Пробием ли центъра, убиваме го!
Капитане? - Какво има, Краглин?
Помните ли Аиша?
Да, защо? О, по дяволите!
Защо не стреляш с лазера? - Уцелиха генератора.
Мисля, че опаковах малък детонатор.
Детонаторът е безполезен без взривно вещество.
Е, ние го имаме.
Дали е достатъчно силно, за да убие Иго?
Ако е така, ще предизвика верижна реакция...
в цялата нервна система. - Което значи?
Че цялата планета ще избухне.
И трябва бързо да се измъкнем оттук.
Настроих таймера.
Давай!
Той идва!
Нали каза, че можеш да го накараш да заспи?
Когато той поиска. Твърде е силен.
Не мога!
Трябва да повярваш в себе си.
Защото аз вярвам в теб.
Заспи!
Не си и помислих, че ще успее да го направи...
такава слаботелесна и хърбава, каквато изглежда.
Не знам, колко време мога да го удържа.
Металът е твърде дебел, за да бъде взривен...
то ест трябва да я поставим върху ядрото.
А дебелите ни гъзове няма как да влязат в тези малки дупки.
Добре...
Това е ужасна идея.
Има ли идея, която да не сме осъществили?!
Невероятно.
"Ракета, направи това." "Ракета, направи онова."
Какъв ден.
Добре, първо дърпаш този ключ, а след това този ключ.
Така се активира. После натискаш този бутон.
Което ще ти даде 5 минути, за да избягаш оттук.
Чуй, каквото и да правиш...
не натискай този бутон.
Защото веднага ще взривиш бомбата и всички ще умрем.
Сега повтори, какво ти казах току-що.
Аз съм Грут. - Хм, нали.
Аз съм Грут. - Точно така.
Аз съм Грут. - Не! Не, този бутон ще убие всички!
Опитай пак.
Аз съм Грут.
- Да.
Аз съм Грут. - Не!
Тъкмо ти го казах, как е възможно изобщо?
Кой е бутонът, който трябва да натиснеш?
Посочи го. Не!
Хей, ти само го нервираш!
Млъкни и ми дай тиксо! Някой има ли тиксо там?
Ще го залепя над бутона на смъртта.
Няма тиксо. Ще потърся.
Йо, Йонду...
имате ли... ох! имате ли тиксо?
Гамора? Имаш ли тиксо? - Тиксо!
О, няма нищо.
Дракс? Имаш ли тиксо?
Да, ще свърши работа.
Защо ме питаш, дали ще свърши работа като нямаш?
Никой няма тиксо! - Никой ли няма тиксо?
Не. - Попита ли Небула?
Да! - Сигурен ли си?
Попитах Йонду... а тя седеше точно до него.
Знаех, че лъжеш! - Имаш безценни батерии
и атомна бомба в чантата си. Ако някой има тиксо, това си ти!
Такова е и моето виждане! Трябва да свърша всичко сам!
Загубихме много време тук!
Всички ще умрем.
А, задните тласкачи отново са извън строя!
Ние сме "пътници" без този генератор!
Пазители, дано да ви бъде утеха...
че вашата гибел няма да е безсмислена.
Тя ще послужи като предупреждение...
към всички, изкушени да ни предадат.
Не се ебавайте със Суверена.
Това ще боли. - Ах, обещания, обещания!
Не! Не! Не! Не!
Ще се взривим!
ПИТЪР! Не!
Какво? - Изглеждаш като Мери Попинз.
Той готин ли е?
По дяволите, готин е.
Ей, аз съм Мери Попинз!
Мантис! Внимавай!
Тя просто е в безсъзнание.
Колко време има до взрива?
При случай, че Грут не ни избие всичките...
около 6 минути.
Краглин, имаме нужда от квадранта за извличане.
T-минус 5 минути. - Дадено, капитане.
Някой трябва да е на върха, когато пристигне Краглин.
Дракс, вземи Мантис.
Ау, зърната ми!
Гамора!
ПИТЪР!
Преодолей го.
Хайде, ПИТЪР, знам, че не това искаш.
Какъв баща бих бил, ако ти позволя да направиш този избор?
Да!
Скоро, ПИТЪР, ще бъдем всичко на света.
Така че спри да ме дразниш!
Трябва да стигнем до точката на извличане.
Хайде!
Казах ти... не искам да го правя сам.
Не можеш да се отречеш...
от целта, която Вселената ти е заложила.
Всички да останат назад, тук не е безопасно...
Какво е това?
Не е нужно да става така, ПИТЪР.
Защо унищожаваш нашия шанс?
Престанете да се преструваш, че не си това, което си.
Един на милиарди.
Трилиони. Дори повече.
Какъв по-голям смисъл би могъл да има живота?
Не използвам главата си, за да лети стрелата, момче!
Използвам сърцето си.
Не биваше да убиваш майка ми и да ми чупиш Уокмена.
Грут! Грут, ако можеш да ме чуеш, побързай!
Не съм сигурен, колко още Куил ще го държи разсеян!
Грут, побързай!
Йонду, скоро ще гръмне!
Отивай на кораба! - Не и без Куил!
Трябва да се погрижиш за вейката!
Не и без теб.
Не съм сторил нищо правилно през целия си проклет живот, плъх.
Трябва да ми дадеш този шанс.
Летящ костюм и аеродинамика.
Имам само един комплект.
Аз...
Аз съм Грут!
Какво значи?
Той казва: "Добре дошъл при откачените Пазители на галактиката."
Само дето не използва "откачени".
Чао, вейка.
Ще трябва да проведем истинска дискусия за твоя език.
Къде е ПИТЪР? Ракета, къде е той?
Ракета? Ракета, погледни ме! Къде е той?
Не, аз не тръгвам без него.
Съжалявам.
Мога да си позволя да загубя само един приятел днес.
Краглин, тръгвай! - Чакай.
Да се върнем.
Ракета, къде е Куил?
Ракета!
Къде е Куил?
Не, трябва да я спрем.
Трябва да я спрем.
Спри, чуй! Чуй ме.
Ти си бог.
Ако ме убиеш...
ще бъдеш като всички останали.
Какво лошо има в това?
Не!
Може да е бил твой баща, момче, но той не беше твоят татко.
Съжалявам, че не направих нищо за това.
Имаш дяволски късмет, моето момче.
Какво?
Йонду, какво правиш? Не можеш.
Йонду!
Не.
Не!
О, не!
Разказах на Гамора...
как когато бях дете се преструвах, че ДЕЙВИД Хаселхоф ми е баща.
Той е певец и актьор от Земята, наистина известен човек.
Това вчера ме прониза...
Йонду нямаше говоряща кола, но имаше летяща стрела.
Нямаше и красивия глас на ангел, но свиреше добре.
Както Йонду, така и ДЕЙВИД Хаселхоф се занимаваха с приключения...
свързани с горещи жени...
и се бориха срещу роботи.
Сигурно Дейвид Хаселф е свършил като баща ми в края на краищата.
Но не и ти, Йонду.
Имах наистина готин татко.
Абе опитвам се да кажа, че...
понякога нещо, което търсиш цял живот...
е било точно до теб през цялото време.
А дори и не предполагаш.
Аз съм Грут.
Той те кръсти "вейка".
Небула.
Бях дете като теб.
Бях загрижена да остана жива до следващия ден, всеки ден.
И никога не съм се замисляла, какво ти е сторил Танос.
Опитвам се да го поправя.
Има малки момичета като теб във Вселената, които също са в опасност.
Можеш да останеш при нас и да им помогнем.
Аз ще им помогна, като убия Танос.
Не знам, дали е възможно.
Ти винаги ще бъдеш моята сестра.
Пит!
Капитанът намери това във втората употреба...
Каза, че някой ден ще се върнеш в "кошарата".
Какво е? - Нарича се Зюн.
Днес всички го слушат на Земята. На него има 300 песни.
300 песни?
Чакай.
Ракета събра парчетата и я сглоби отново.
Мисля, че Йонду би искал да е твоя.
Благодаря...
капитане.
"Баща и син" Кат Стивънс
Те дойдоха.
Кои?
Изпратих послание до старите приятели на Йонду.
Той не ни разочарова.
Добре ли си, стари приятелю?!
Йонду Удонта, ще се видим сред звездите.
Той не ги преследваше.
Не.
Въпреки че им крещеше.
И винаги да е бил зъл.
И той открадна батериите, макар да не се нуждаеше.
Я стига глупости.
Какво?
Просто...
нещо неизречено.
Красиво е.
Да.
Също като теб...
отвътре.
ПАЗИТЕЛИТЕ НА ГАЛАКТИКАТА ЩЕ СЕ ЗАВЪРНАТ
Знаеш ли, срамно е
трагедията със загубата на Йонду да ни събере отново заедно.
Но мисля, че той ще се гордее, знаейки, че сме отново като отбор.
Амин. - Дано.
Липсвахте ми толкова много!
По дяволите, да.
Какво ще кажете да откраднем някой кораб?
Висша жрице, съветът чака.
Разтревожени са, че пропилях ресурсите ни.
Когато видят това, което съм създала тук...
гневът им ще се разсее.
Нов тип родителска рожба ли, госпожо?
Това, детето ми...
е следващата стъпка в нашата еволюция.
По-мощни, по-красиви...
по-способни да унищожат Пазителите на галактиката.
Мисля да го нарека...
Адам.
Уф, пич! Сериозно ли?
Трябва да почистиш стаята си, тук е пълна бъркотия!
Аз съм Грут.
Аз не съм скучен, ти си скучен.
Знаеш ли, колко е скучно да седиш там и да играеш...
тази затъпяваща игра.
Скучно е да се препъвам всеки ден в твоите израстъци.
Не аз съм скучния.
Аз съм Грут.
Сега знам, как се е чувствал Йонду.
Време е да се разделим.
Само запомни...
НИЕ... СМЕ... ГРУТ...
Хей, момчета, чакайте, къде отивате?
Хей, ти трябваше да ме отведеш у дома!
Как ще се измъкна оттук?
Хей, имам толкова много истории, които да ви разкажа!
Ах, момчета. О, Боже.