Film Entonija Pauela
Zovem se Entoni Pauel.
Odrastao sam na farmi u oblasti Taranaki na Novom Zelandu.
Ali veliki deo svog života proveo sam živeći i radeći na Antarktiku.
Najčešće me pitaju: Kako izgleda živeti tamo dole?
Teško je to izraziti rečima, a na filmu to još nije zabeleženo.
Ali nešto u tajm-leps fotografiji oživljava dinamične sile prirode,
koje možete osetiti oko sebe, ali ih ne možete videti.
Naučio sam da koristim razne vrste kamera
i u slobodno vreme sam napravio opremu
koja neometano radi i u ekstremnoj hladnoći.
Trebalo mi je više od 10 godina da snimim ovaj film.
Pohabao sam opremu vrednu više hiljada dolara
i proveo bezbrojne sate na ledenoj hladnoći
u pokušaju da uhvatim pravi doživljaj ovog važnog prostranstva.
Na Antarktiku postoje samo dva godišnja doba:
užurbano leto, kada se dešava većina naučnih istraživanja,
i divlja, usamljena zima, koju će samo mali broj ljudi iskusiti.
Da biste zaista razumeli ovo mesto, morate provesti jednu celu godinu
ovde na ledu.
ANTARKTIK Godina na ledu
Antarktik se nalazi na dnu planete.
Veći je od Sjedinjenih Američkih Država.
Samo 5.000 ljudi radi ovde tokom leta.
Vode male međunarodne stanice koje su rasute po ledu
u cilju podrške nacionalnim interesima i naučnim istraživanjima.
Manje od 700 ljudi ostaje tokom zime.
Krajstčerč, Novi Zeland
OKTOBAR Početak letnje sezone
Verujem da većina ljudi misli da smo svi mi naučnici.
Ovde ima i običnih ljudi.
To nisu samo ljudi koje viđate na Nacionalnoj geografiji
ili oni koji mogu sebi da priušte krstarenje od 10.000 dolara.
To su ljudi poput vas i mene, prosečni građani
koji rade i obavljaju svoj posao.
Taj prvi udisaj je kao udar malja u lice.
To vas osvesti. Dobro, sada ste tu. To je to.
Nisam mogao da verujem. Bio sam ovde, na Antarktiku,
na dnu planete. Moja druga pomisao bila je:
Šta sam to uradio? Zašto sam ovde?
Ugledao sam Erebus i poželeo da se popnem i spustim snoubordom.
Samo su mi rekli "Ne", a onda sam prionuo na posao.
Mislili smo: Idemo na Antarktik! A kada dođete, onda je:
A da, moram da radim. Prvi put toga niste svesni.
Toliko ste uzbuđeni zbog dolaska i zaboravite da ste ovde s razlogom.
Žurno su nas izveli iz aviona i nismo stigli da osmotrimo okolinu.
U jednom trenutku smo bili tamo, a već u sledećem u gradu.
Prvo od Antarktika što smo videli bio je Makmerdo,
a to ume da bude razočaravajuće.
Stanica Makmerdo (SAD) je najveća baza na Antarktiku.
Tokom leta ovde živi i do 1.200 ljudi.
Kućni ljubimci i deca nisu dozvoljeni.
To je mala, povezana zajednica. Ljudi se udruže i obave nešto.
Neverovatno je šta se može s malo toga što imamo.
Mnogo različitih karaktera dolazi ovamo. Oni koji to
najbolje iskoriste su uporni i prizemniji ljudi.
Stanica Makmerdo (SAD)
Stanica Makmerdo se nalazi pored mora na Rosovom ostrvu.
Nadvisuje je planina Erebus, najjužniji aktivni vulkan na svetu.
Tri kilometra dalje, na drugoj strani poluostrva,
nalazi se mala ispostava Novog Zelanda, Skotova baza.
Skotova baza je prosečna u odnosu na druge baze na Antarktiku.
Letnja populacija: 80 Zimska populacija: 10
Njena blizina bazi Makmerdo je neobična.
Ima samo 30 stalno nastanjenih baza na čitavom kontinentu.
U većini tokom zime živi manje od 20 ljudi.
U Skotovoj bazi živite i radite u jednoj zgradi.
Naš smeštaj je veoma mala soba. Poput ćelije ili kredenca.
Mnoge stvari mogu brzo početi da vam smetaju, naročito zimi.
A ne možete da ih promenite.
Ne možete ni da se svađate zbog njih, jer će vam ta osoba
biti pred očima i na sledećoj pauzi.
Tako da je veoma je važno biti tolerantan.
Kad me pitaju zašto sam želela da se vratim,
jer ovo je drugi put da sam na Antarktiku,
kažem zbog belih planina.
Te bele planine... Pogledate ih i znate:
samo zato što smo se namučili da stignemo ovamo i još smo novi,
nismo imali priliku da mnogo upropastimo ovo mesto.
Imamo nacije koje se bolje slažu na Antarktiku
nego na bilo kom drugom mestu na svetu.
To vredi održati. Treba učiniti sve da se nastavi saradnja
i potraga za stvarima koje nas čine boljim ljudima.
Upravo se to dešava na ovom kontinentu i posebno je.
Mogao bih zauvek da živim ovde, samo kad bih povremeno
mogao da odem. Bukvalno nisam mrdnuo od avgusta.
Većina ljudi koja je tako dugo ovde otišla je
bar do pola ili tako nešto. Ili su barem izašli iz grada.
Videćete neke zanimljive stvari, ali ovde ste pre svega zbog posla.
Žao mi je što ću zvučati hladno kad je to u pitanju,
ali mislim da mnogi to zaborave. Kada dođu i vide jedino trpezariju
ili sve vreme pilje u računar, mogli bi da se razočaraju.
Prvi put sam došao ovamo sa Italijanima.
Uradio sam to jednom i mislio sam da je to dovoljno.
Nekoliko godina kasnije sam ponovo došao.
I još sam ovde.
Rob leti po Antarktiku već 20 godina,
ali nikada nije proveo zimu ovde. Helikopteri lete samo tokom leta.
Bezbednije je leteti ovde nego na Novom Zelandu.
Ne borite se s vremenom. Kod kuće imamo različite vremenske prilike.
Ovde je "dobro" ili "nije dobro". Dok kod kuće može biti "dobro",
"ne tako loše" ili "mislim da ću uspeti". Ovde toga nema.
Koje ti je omiljeno mesto za letenje?
Krajstčerč.
Sviđaju mi se Suve doline, gornja Rajtova dolina
i dolina Bikon. Prizor je spektakularan, zaista.
Kao i Rob, i ja sam jedan od srećnika.
Posao koji obavljam na Antarktiku dozvoljava mi da izađem i doživim
uzvišenost i ogromnu prazninu ovog neverovatnog kontinenta.
Kad god se istraživanje obavlja na terenu,
treba im komunikacijska podrška. Tako da dosta vremena provodim
u postavljanju radio-opreme na udaljenim lokacijama.
Kada sam prvi put stigao ovamo, 1998. godine,
bio sam zatečen koliko je sve čisto i netaknuto.
Ovde i dalje ima mesta na koja čovek nije kročio.
Suve doline
Mesto na Zemlji koje najviše liči na Mars.
Stvarno volim što još ima mesta na svetu
na koja možete da odete i doživite potpunu tišinu.
Kada ste ovde i nema vetra, vaše uši se trude da čuju nešto,
bilo šta. Niste ni svesni koliko je velik nivo buke
u vašem svakodnevnom životu, tamo u stvarnom svetu.
Kad radite na udaljenom terenu, veoma je važno da pazite
da nikada ne pobrkate flašu za piškenje i flašu s vodom.
Dakle, vrh Erebusa
i otvor u ledu nastao od pare koja izbija iz jedne od pukotina.
Većinu dana ne verujem da radim na ovom mestu.
Ima i dana kada pomislim da me ne plaćaju dovoljno.
Ovo je užasno mesto.
U teoriji, trebalo bi da je zastava tamo negde.
Tako je, evo nas.
Morate voleti GPS.
Sredina je leta. Ako pogledamo vreme,
nešto je posle 12 sati. Mada, ponoćnih 12 sati.
U Makmerdu, sunce ostaje iznad horizonta tokom četiri meseca.
Srećan Božić!
Božićna večera... Spremanje hrane za mnogo, mnogo ljudi.
To je važan dan.
Širimo praznično raspoloženje.
Mislim da je za mlađe ljude koji dođu, ovo veoma dobro iskustvo.
Ovo verovatno nije karijera za većinu ljudi, ali za neke jeste.
Mislim da sam je ja ovde pronašao i zavoleo sam je.
Džordž dolazi na Antarktik svake godine od 1999.
Proveo je ovde više zima nego bilo ko drugi.
Dolazim na Antarktik već 13 godina.
Prvi put sam pomislila: Super je da se ovo uradi jednom.
Dođete i onda možete da kažete: Bila sam na Antarktiku!
Onda sam potpisala ugovor za narednu godinu,
a zatim ne znam šta se desilo. I dalje sam ovde.
Među ženama na Antarktiku kruži izreka:
"Robe ima, ali je izbor nikakav."
Kristina i ja smo se upoznali ovde.
Zaprosio sam je u zimu 2003. godine. Šest nedelja kasnije
imali smo improvizovano venčanje ovde na ledu.
Cveće je bilo od savijenog papira. Kristinina prijateljica Lori
napravila je haljinu od donirane tkanine,
a instalateri su nam isekli prstenje od mesinga.
Posudio sam jedino svečano odelo u bazi od Erika,
upravnika stanice, koji nas je i venčao.
Ove noći, ovde na Rosovom ostrvu,
Kristina Mari Gambl i Entoni Brendan Pauel
slave svoju ljubav i uzajamnu posvećenost.
Večeras će se ujediniti kao muž i žena
srcem, dušom i telom.
Zdravo, tata! -Zdravo, Anc i Kris. Kako ste?
Odlično. Izvoli. -Prvo bih da pričam s Ancom.
Anc, jesi li tu? -Tu sam. -Dobro, prvo Anc.
Čestitam. Predajem ti svoju kćer za ženu.
Hvala vam. -Mislim da si sjajan momak.
Čuo sam lepe stvari o tebi. Ne poznajem te dobro.
Tek ćemo se bolje upoznati. Kristina,
želim da ti i Anc provedete život u sreći, zajedno.
Prezimeo sam ovde već devet puta, a Kristina osam.
Život na ledu je postao duboko ukorenjen u nama.
Berdov rt
Adelijski pingvin
Najstariji poznati adelijski pingvin ima 18 godina,
ali niko zapravo ne zna koliko oni žive.
Inteligencija: kao kod pileta.
Televizijska verzija pingvina vas ne pripremi na stvaran
susret s pravom pingvinskom kolonijom.
Hiljade zamrznutih pingvinskih leševa prekriva zemlju.
Tokom leta, kanalizacioni smrad od 100.000 pingvina
može biti prilično nepodnošljiv.
Deset, devet, osam,
sedam, šest, pet, četiri,
tri, dva, jedan.
Srećna Nova godina, Makmerdo!
Volim ovo mesto zbog mnogo toga. Delom mi se čini
da je život u Makmerdu poput života u Nedođiji.
Ima mnogo ljudi, u odnosu na ljude mojih godina kod kuće u SAD,
koji su izabrali drugačiji put u svom životu.
Ponekad mi se najviše sviđa što živim s ljudima
koji su spremni da izaberu drugačiji životni put.
Prvi put u životu sam deo većine, jer se dosta nas oseća tako.
Nikada pre nisam bila deo većine.
Mi smo u ovoj kutiji i nema izlaza. Ne možete pobeći.
Primorani ste da komunicirate iz dana u dan
i vrlo brzo upoznate ljude.
Bilo da su ti odnosi dobri ili loši, biće veoma izraženi.
To je bilo super!
Spremite se za novi kontakt.
Za Novu godinu je stigao ledolomac
kako bi probio put brodovima za snabdevanje.
Makmerdov moreuz je najjužnije mesto na koje se može doploviti.
Dolazak broda za snabdevanje označava poslednje trzaje leta.
Svake godine se istovari 4,5 miliona kilograma zaliha.
Istovar je uvek trka s nadolazećom zimom.
Čim se brod istovari, na njega se odmah ponovo tovari
sve smeće, reciklaža, ljudski otpad i teret
iz naučnih istraživanja za proteklu godinu.
Ništa se ne ostavlja.
Krajem februara, sunce počinje polako da zalazi za horizont.
Oni od nas koji će ovde prezimiti počinju da traže jedni druge.
Ali većina ljudi misli o povratku kući.
Jesi li ikada bio u iskušenju da ostaneš preko zime? -Ne.
Kad poslednji avion ode, to je to. Zaglavili ste ovde
narednih 6 meseci. Nema izlaza.
Sećam se da sam pomislio: Šta sam to uradio?
Trebalo bi da sam u tom avionu. Ne!
Nek nam je Bog u pomoći!
Kada ode i kada poslednji njegov zvuk nestane,
kao da ceo grad ispusti veliki uzdah.
Dobro, evo nas. Pogledate ljude i kažete:
Dobro, vi ste moji prijatelji, moja porodica narednih 6 meseci.
Moja prva sezona je bila tokom zime. Sećam se da sam gledao
kako avion odlazi i mislio: Čoveče, nadam se da je ovo ono što želim.
Pažnja. Spremite se za objavu vremenskih uslova.
Makmerdo objavljuje loše vremenske uslove nivoa 2 za sledeće lokacije:
stanica Makmerdo, T-Sajt, Arajval Hajts,
put do Skotove baze,
pista Pegaz i put do piste.
Sve ostale lokacije ostaju na nivou 3. Ako ima pitanja,
kontaktirajte meteorološku stanicu Makmerdo na 2523-2524.
Neki ljudi dobro podnose ovdašnje zime. Ima i onih
koji dođu, a ne trpe zimu. Nema dovoljno dešavanja za njih.
Nema društvenog života. Mislim da postoji prilično jasna linija
između zimskih ljudi i onih koji to nisu. Obično je to vrlo očigledno.
Jedan od mojih zadataka tokom zime je održavanje komunikacija
sa spoljnim svetom. To podrazumeva redovna putovanja
preko ledene ploče do satelitske stanice na Crnom ostrvu.
Tokom leta, to je svega 10 minuta leta helikopterom.
Zimi to znači ulazak u vozilo kao što je Pistonbully i vožnju tamo.
Kad su uslovi dobri, to je oko 6 sati vožnje. Ali poslednjih godina
ledena ploča ima dosta problema s otapanjem površine.
Ponekad bukvalno puzimo ulazeći i izlazeći iz rupa viših od vozila,
pokušavajući da nađemo način da stignemo tamo.
Šta ćemo sad?
Zaobiđi to.
Bile, vidiš li neki prolaz?
Da, trebalo bi da bude u redu.
Crno ostrvo je jedno od najvertovitijih mesta na planeti.
Toliko je vertovito da najjači vetrovi nikad nisu tačno izmereni,
jer merni instrumenti uvek budu oduvani.
Vetrovi jačine uragana kategorije 1 zimi se dešavaju svake nedelje.
Oluje kategorije 3 javljaju se jednom mesečno.
Obično se dogodi barem jedna oluja kategorije 5 svake zime.
Raditi kao satelitski inženjer na Antarktiku
zvuči prilično glamurozno, ali nisu spomenuli ostale dužnosti
u opisu posla. Kao što je otapanje zamrznutih cevi za urin
pri vetru od 145 km/h.
Trenutna brzina vetra je 183 km/h ili 99 čvorova.
Sada je 198 km/h.
Iako je kamera na stativu, vidite da se slika prilično trese.
Zato što celu zgradu trese vetar od 100 čvorova.
Idemo do glavne satelitske kupole da vam pokažem kako to izgleda.
Kao što vidite, malčice je vetrovito.
Pokazaću vam kako izgleda bungalov nakon poslednje oluje.
Sav sneg koji vidite u uglu prostorije pronašao je put
kroz male rupe u prozorskim zaptivkama.
Brzina vetra je dostigla 357 km/h, tako da se ovo napunilo
za samo nekoliko sati. Tamo u uglu je dnevni boravak.
Ovo je peć. Obično se koristi da održi toplotu u prostoriji.
Kako se more zamrzava, tako divlje životinje
počinju da nestaju iz okoline Rosovog ostrva.
Sredinom marta, nekoliko magičnih kratkih nedelja
sunce izlazi i zalazi kao normalnim danima.
Možete ostaviti razmaknute zavese na prozoru preko noći
da bi vas ujutro probudio izlazak sunca.
Bili smo napolju i vetar je počeo da duva.
U nekim trenucima je bilo toliko hladno
da sam stvarno mogla da osetim opasnost.
Osećala sam... Nešto čudno se dešavalo s umom.
Bilo je teško usredsrediti se na bilo šta osim na to da pobegnemo
iz tih uslova i pokušamo ponovo da se zagrejemo.
Bilo je teško ostati fokusiran na sakupljanje opreme i na obavljanje
onog što je moralo da se uradi, umesto da se potrči
prema najbližem vozilu. Neverovatno je
kako vaši instinkti u trenutku prorade.
Prvi put kad mi je bilo nezamislivo hladno bio sam s tobom,
pre neki dan. Pravili smo grupnu fotografiju gore na brdu. -O, da.
Vetar je šibao. Verovatno je bilo -80 °C uz dodatni vetar.
Gledao sam u Krisa Kavanu. Suze su mu tekle niz lice.
On to nije ni primetio od tolike hladnoće. Iznenadilo me je,
kad me je drugi put pogledao, te suze su mu se zaledile na licu.
To je ostavilo utisak na mene. Možda je vreme da uđemo.
Nalazimo se na 30 km od najbližeg mora,
a i dalje često nailazimo na ovakve momke.
To je mumificirana foka koja se izgubila i odlutala
u unutrašnjost kopna. To je veoma česta pojava.
Srce nam se slama kad vidimo životinje u nevolji
kao što je ova, jer ne smemo da se mešamo.
Moramo da pustimo prirodu da ide svojim tokom.
Može biti veoma teško kad niste kod kuće i čujete novosti.
Moja sestra je dobila dečaka pre nedelju dana.
Taj dan je bio i gorak i sladak. Bilo je stvarno super,
ali želeo sam samo da pobegnem odavde, na jedan dan.
Da odem kući i uživam u tom trenutku sa porodicom.
Oni su bili zajedno, a ja sam bio ovde dole.
Slao sam mejlove ceo dan i bio na telefonu par puta.
Bilo je stvarno teško. Za mene,
najgore je to što mi nedostaje porodica.
Još važnije, nedostaju mi ti značajni trenuci s njima.
Život moje porodice kod kuće.
Pre svega, bila sam zabrinuta.
Uvek oko sebe imam nešto što će me oraspoložiti.
Ponela sam porodične fotografije koje sam zalepila na frižider.
Tako znam da postoje ljudi koji su uz mene,
čak i kad izgleda da su zidovi ovde sve bliži.
Bio je dan kao i svaki drugi. Telefon je zazvonio.
Bila je to moja baka. Srce mi se odmah steglo.
Znala sam da nešto nije u redu.
Rekla mi je da mi je otac preminuo i...
Bio je to priličan šok. Nisam to očekivala. To je bilo...
Bilo je zaista teško. Kad izgubiš roditelja,
to je krupna stvar. A kad ne možeš
da budeš s porodicom u to vreme i ne možeš da odeš na sahranu,
to ostavlja stvari nedovršenim.
Želela sam da budem uz svoju porodicu.
Bilo mi je potrebno da budem tamo, a nisam mogla.
Ovo je možda najizolovanije mesto na planeti.
Teško je prilagoditi se tome. Vidim ljude koji...
Jedna zima će im biti dovoljna.
Mnogim ljudima je zaista teško.
Postoji ta uzlazna linija. Nedostaju mi stvari
kao suši i indijska hrana i odlazak u bioskop i život.
To mi stvarno mnogo nedostaje, a onda to nestane.
Ne nedostaje mi. Ne znam da li je to odgovor na stres
ili ne želim da razmišljam o tome da se ne uznemirim,
ali malo toga mi nedostaje. Mislim o avokadu u poslednje vreme.
Avokado bi mi prijao. -Možete poželeti
tost sa avokadom, a onda možete samo da sanjate o tome.
Ili nešto jednostavno kao
crni čaj sa svežim mlekom ili još bolje sa svežim šlagom.
Integralni hleb.
Karfiol. Sjajno.
Bilo bi stvarno lepo imati svežu glavicu karfiola.
Ne!
Ne vredi. Više mu ne možemo pomoći.
U zimu 2008, osnovao sam dvodnevni
Antarktički filmski festival.
Pozvao sam sve baze na kontinentu da učestvuju.
Veliko je uživanje gledati ove filmove svake godine
i zato što vidite kako izgledaju druge baze.
I ko još provodi zimu tamo na ledu.
Karolina, lepo je čuti tvoj glas. Kako si?
Ja sam dobro. Da, dobro sam. Ovde je sve u redu.
Upravo doručkujem i pijem kafu.
Kako su ti roditelji?
Još jedan sat?
Hoćemo li ikada ponovo videti sunce? -Jednog dana.
Krajem aprila sunce trajno zalazi na četiri meseca.
Počnete da se navikavate na život u svetu bez svetlosti.
Dani postaju kraći a noći duže, sve dok ne postanu stvarno duge.
Krajem meseca nema više sunca i...
To je to, nema više.
Plašila sam se mraka koji dolazi na tako mnogo meseci.
Pomislila sam: Hoće li mi smetati? Kako će to uticati na mene?
Plašila sam se toga i kako bi to moglo da me promeni.
Dopisivala sam se s onima koji su ostajali tokom zime
i to se videlo u njihovim mejlovima. Promenili su se.
Hoće li to promeniti i mene? Ne znam.
Zasad se svetlost dovoljno menja na nebu i čini mi se
da je sunce i dalje tu. Mislim da to dobro utiče na mene
jer me podseća da nije potpuni mrak.
Pažnja. Spremite se za objavu vremenskih uslova.
Makmerdo objavljuje loše vremenske uslove nivoa 1 za sledeće lokacije:
Stanica Makmerdo, T-Sajt...
Kad udari oluja kategorije 1, nikom nije dozvoljen izlazak.
Vidi ovo!
Ovo je ulaz u našu spavaonicu.
Obično ima tepih na podu i zidovi su normalni zidovi. Ali...
Otvorićemo vrata. To je pomalo kao otvaranje vrata u drugi svet.
Spreman? -Da!
Trenutno malo duva.
Kad ovde gledate televiziju i vidite sve ono loše što se dešava
u svetu, kažete sebi: Hvala Bogu što sam ovde.
Ali gledate i emisije u kojima vidite palme koje se njišu,
ljude koji se smeju i idilične prizore, a vi niste tamo.
Ovde ste gde je mračno, hladno i vetrovito.
Najveći deo zime se provede u popravljanju letnje opreme i alata.
Ima mnogo posla oko popisa, često u neizolovanim skladištima.
Bila sam napolju na morskom ledu i sa Osmatračkog brda
iznenada su počeli da se kotrljaju zeleni talasi,
kao vilinska prašina. Ogromna zavesa od vilinske prašine
koja se uzdiže iznad mene, prekriva celo nebo i kreće se u talasima.
Pomislila sam: Ovako izgleda kad te otimaju vanzemaljci.
Kao da se ta zelena stvar spušta i možete da je dodirnete.
Ili, ako verujete u Raj, možda ovo vidite kad odete tamo.
Ne znam, ali za mene je to bilo iskustvo koje menja život.
Nisam ni bila svesna da sam to uradila.
Kad sam shvatila u kom sam položaju, bila sam na kolenima
i plakala sam. Toliko mi je to bilo predivno.
Mesec je jun i sada je sredina dana.
Jun i jul se provode u gotovo potpunom mraku.
Odrasla sam u seoskom području i mogla sam dobro da vidim zvezde
u ruralnoj Minesoti. Bila sam i na planinama, u Koloradu.
Mislila sam: Nebo je prelepo! Ali nisam znala da zvezde mogu
da trepere fluorescentno roze, zeleno, plavo, belo, naizmenično.
Jedna zvezda. Kao stroboskop. Ne samo jedna.
Ima ih mnogo tamo gore koje liče na stroboskop.
Nikada ne biste ni pretpostavili kako nebo izgleda.
Predivno je.
Volim kad mrak traje 24 sata.
Nekih noći mogu da vidim planine. Ali nekad zaboravim da one postoje
i čitav moj svet se svede na ove male prostore i šetanje naokolo.
To zaista promeni tvoju moć opažanja.
Krajem leta najviše se radujem što ću ponovo videti mrak.
Samo želim da vidim noć.
Sada kada je noć, dan mi ne nedostaje toliko.
Svake godine ovde imamo tri gozbe. Jedna je sredina zimskog zalaska,
a kao što svi znamo izlazak sunca nije daleko.
Podignimo čaše za prijateljstva i dugotrajna prijateljstva. Hvala.
Živeli!
Stvarno je lepo što postoji poseban praznik na Antarktiku
koji slave ljudi iz celog sveta. Razmenjujemo čestitke i lepe želje.
Prisećamo se prošlosti koja nas je ovamo dovela
i ciljeva zbog kojih smo ovde.
To je...
Prelepo je. Stvarno volim sredinu zime.
O, Bože.
To me je razbudilo.
Hajde, Brodi. Idemo, idemo.
Kako je? -Hladno. -Je li?
Pre neki dan sam došao spolja i Kristina me je pitala:
Je li hladno napolju? Rekao sam: Nije tako strašno.
A onda sam shvatio besmislenost razgovora, jer na Antarktiku smo,
sredina je zime, a ona me pita da li je hladno napolju.
Osim toga, bilo je -40 °C. Mesecima nismo videli sunce,
a ja sam mislio da je lep dan. Neverovatno je
kako se pomerilo naše shvatanje onoga što smatramo normalnim.
Devet, nula, šest. Vatrogasna stanica.
Kaži, devet, nula, šest. -Proveravam napredak.
Je li otvoren put do Skotove baze? -Negativno. Još 10 minuta.
Boravak u kancelariji pod fluorescentnim svetlom
šest dana u nedelji, to se ispostavilo kao veći izazov
jer nisam napolju i radim nešto. Vatrogasna stanica, Dženeviv.
Naravno, samo sekund.
Pokušavate da pobegnete iz te rutine:
probudite se, odete na posao, jedete, spavate
i ponovo sve to radite.
Vatrogasna stanica, Dženeviv.
Mnogi ljudi rade isto svaki dan i nisu se navikli
na ponavljanje pokreta u tim radnjama.
Zamorno je raditi isto svaki dan. Morate to malo da začinite.
Hvala.
Frensis, vaš kuvar u Makmerdu...
Razmenili smo po neku.
Doneo je svoju medovinu, a ja sam mu dao flašu
ove mešavine devet flaša. Kaže da je to veoma dobro piće.
Reci mi šta ti misliš? -Živeli. -Nazdravlje.
Zimska sezona pruža mogućnost da se više okrenete sebi.
Možete odvojiti vreme za čitanje ili da pravite nešto.
Ima vremena i da se zabavite s ljudima,
ali mislim da zaista pomaže ako to vreme provedete sami.
Ništa ne može da zameni dobru knjigu u vašim rukama.
Endru Vajl. Ovde su veoma sitna slova.
Klasičan hebrejski. Gramatika hebrejskog jezika.
Ja štrikam. To otklanja onaj osećaj uznemirenosti zimi
kad mi dođe da počupam kosu i vrišteći izjurim napolje.
Pri kraju zime, ekstremna hladnoća, umor
i stalan nedostatak sunca ili nekog novog podsticaja
dovode do stanja nazvanog T3 sindrom.
Pažnja. Spremite se za objavu vremenskih uslova. NSS...
Upravnik stanice NSF je objavio loše vremenske uslove nivoa 1 za
sledeće lokacije...
Radim u prodavnici i svaki dan otvaramo u 11.30.
Gotovo svaki dan ta osoba uđe i kupi nešto u 11.35 ili 11.40.
Imamo isti razgovor. I ne pitam šta želi. Obično su to cigarete.
Pre neki dan, otprilike u isto vreme, on dođe i bilo je:
Nisam znao da ste otvoreni. Uvek ste otvoreni u ovo vreme?
Rekla sam mu: Dolaziš svaki dan. Kupuješ isto svaki dan.
A on: Nikad ne bih pomislio da ste sad otvoreni. I odlutao je dalje.
Vatrogasna stanica, Dženeviv.
Pre neki dan, zove me Tali i ja kažem:
Drago mi je što si pozvala. Mislila sam na tebe.
Htela sam da ti pošaljem poruku. A ona kaže: I jesi.
Potpuno sam zaboravila i to se sve češće dešava.
Jednom prilikom sam morao da izađem.
Šefica mi je dobacila par čizama.
Obujem ih i krenem da hodam u njima.
Deluju mi stvarno čudno. Ne znam zašto.
Odem do vrata na koja treba da izađem
i pogledam dole. Na pogrešnoj su nozi. Vratim se i izujem ih.
Skinem desnu čizmu i spustim je. Skinem levu čizmu i spustim je.
Podignem prvu i obujem je na istu nogu na kojoj je bila.
Skinuo sam ih, ponovo pogrešno obuo i otišao napolje.
Dolazim ovamo od '99. i meni je prilično sve isto.
Nestalo je. Moje sećanje je nestalo.
Pokušao sam da pozovem oca na isti broj telefona uz koji sam odrastao.
Nisam mogao da ga se setim. -Uhvatio sam sebe kako pokušavam...
Trebalo mi je više od 10 sekundi da se setim
da li S ide pre ili posle T u alfabetu. To je bio znak.
Morao sam ustanem, udaljim se od stola i da se priberem.
Počeo sam da govorim "Aaa" mnogo češće nego pre.
To ne radim namerno. To koristim da ispunim vreme
tamo gde to nisam radio pre dolaska ovamo.
Govorio sam "A", ali nikad "Aaaaa".
Ti... Upravo sam imao T3 trenutak.
Potpuno sam izgubio tok misli.
Izvini, šta je bilo pitanje?
Kad bi samo mogao da se flašira ili donese miris leta,
miris cveća i kiše i zelene trave i reke.
Miris useva i kukuruza. Miris zemlje.
Ovde nema mirisa zemlje. Sve je vulkanskog porekla.
Čoveče. Nedostaje mi kiša, drveće, voda,
porodica i moji blesavi nećaci. Mnogo toga ti nedostaje.
Žrtvuješ nešto dolaskom ovamo.
Verovatno više nikad neću ponoviti zimu.
Problem je u tome što nikad ne znaš s kim ćeš završiti.
Osećaš se kao da si zaglavio u malom gradu
i da ništa drugo ne postoji.
Sve dok sunce ne počne da izlazi, a onda opet shvatiš gde si.
Prisutan je snažan osećaj iščekivanja kad sumrak
u avgustu ponovo počne da se vraća na nebo.
To je pomalo kao da ste ponovo dete i čekate Božić.
Avgust je takođe i najhladnije doba godine.
Sedefasti oblaci će početi sve više da se formiraju.
Iako je ovo deo procesa koji uništava ozonski omotač,
kad ih sunce konačno obasja, to izgleda neverovatno.
Kao da čitavo nebo gori.
Videti sunce je i dalje najdivnije iskustvo.
Čekam ga. Čekam da se vrati.
U nekom trenutku ću ga ugledati. Nikada ne znam kada će to biti.
Ali kad se desi, moram da zastanem gde god da sam.
Stanem i samo ga gledam. Želim da mi ispuni glavu.
Pustim da mi sunce ulazi kroz oči. To okrepljuje.
U redu, idemo. -U ovoj šolji je ključala voda.
Napolju je -40 °C. Ovo se dešava kad bacite
ključalu vrelu vodu na 40 stepeni ispod nule. Idemo.
Prvi avioni u pripremnom periodu stižu krajem avgusta.
Broj stanovnika u bazi se iznenada udvostruči u pripremnom periodu.
Za nas koji smo prezimili, dolazak gomile novih lica
može da bude malo zbunjujući.
Malo je ludo. Mislim da su ljudi ili uzbuđeni zbog toga
ili upravo suprotno. Energija je izvučena iz njih.
A ja sam jedan od tih ljudi čija je energija iscrpena.
Ne volim baš mnogo kad svi ti ljudi dođu.
Šest meseci viđate iste ljude svaki dan. Nema nikog novog.
Odjednom dolaze svi ti novi ljudi. Kao da su radost i sreća
pomešane s odbojnošću, u stilu: Ne prilazi!
Viđala sam one koji su prezimili kako se kriju iza ugla i vire.
Imali smo zatvorenu zajednicu tokom zime i nije bilo klica.
Niko se nije razboleo. Novi ljudi, tu su i nove klice.
Svi su puni energije i narandžasti su.
Zovemo ih narandžasti ljudi jer su preplanuli.
Nismo ni svesni koliko smo svi bledi zbog nedostatka sunca.
Prolazeći kroz trpezariju, imala sam utisak
da se krećem usporeno, dok svi ostali jure oko mene.
Iznenadilo me je koliko smo svi štitili teritoriju.
Sećam se da sam se vratio sa piste i otišao pravo na večeru.
Uzeo sam poslužavnik i tanjir.
Podigao sam pogled i ugledao red.
Bio sam tako besan što moram da čekam u redu.
Ovi novi ljudi još nisu bili u programu. Nisu znali šta rade.
Rutina je bila narušena. Bio sam toliko besan
da sam nekog mogao izbosti viljuškom.
Nije mi bilo jasno zašto sam toliko ljut.
Nisam mogao da jedem u trpezariji. Otišao sam u sobu.
Sedim u sobi nekih 5 minuta i razmišljam zašto sam ljut.
Onda čujem kucanje na vratima. Bio je to ostatak vatrogasne ekipe.
Možemo li da jedemo ovde s tobom? Da.
Sedeli smo pola sata i jeli gledajući TV.
Nismo razmenili ni reč i bilo je divno.
Prvih par dana ili nedelju dana predstavljaju kulturni šok.
Dinamika se menja. Podiže se nivo buke.
Posle toga, novi ljudi koji dođu ovamo imaju toliko energije
da to i mene podiže. Imam više volje da obavim nešto
i da se krećem. To me nekako razbudi.
Keri, kako izgleda sveža jabuka posle 6 meseci?
Kao da idem u Diznilend!
Pomorandža, jabuka? Jedno ću uskoro pojesti.
Budite nežni s bananom.
Volela bih da mogu svojim najvoljenijima da pokažem
kako je ovde dole. Kako nebo izgleda zimi.
Jer oni to nikada neće videti.
Smešno je. Pred početak zime pričali smo o tome
kako dobiješ T3 i postaneš bled i kako si nekad preosetljiv.
Ljudi koji nikad nisu prezimili gledaju nas kao da smo ludi
i verovatno misle: Zašto bi uopšte prolazio kroz takvo nešto?
A onda, na kraju,
gledamo jedni druge i kažemo: Zima je super.
Ona je najbolja.
Pokušavam da objasnim iskustvo sa Antarktika ljudima kod kuće.
Vole da slušaju o tome, razne priče i kako je ovde.
Međutim, znaš da oni to nikada neće shvatiti.
Nikada neće zaista razumeti kako je ovde.
Da treba da provedeš još jednu godinu ovde, šta bi promenila?
Ne bih ponela toliko stvari.
Ovde sam upoznao najbolje ljude na svetu.
Velikim delom je tako i zbog činjenice da mi koji dođemo ovamo
imamo neki avanturistički duh. To je nešto što nas povezuje.
Ovo bi moglo biti zlatno doba Antarktika.
Sada se vrše naučna istraživanja. Postoji sporazum koji kaže:
Ovde ste da sarađujete, tragate za mirom i znanjem za čovečanstvo.
Ne znam za neko drugo mesto na kom se to dešava.
Osećam se privilegovano što sam trenutno građanka Antarktika.
Zaista. Jednog dana, neko će naći način da iskoristi naftu.
Jednog dana, sporazum će se okončati i jednog dana...
Ne znam hoćemo li uvek moći da budemo ovako fini kao sad.
Dođete ovamo zbog želje za avanturom.
A onda postanete zavisni i shvatite koliko je sve ovo magično i krhko.
Ako nismo pažljivi, ako nismo savesni, sve može biti uništeno.
Zamislite da živite u kući.
Ovo je samo jedna od soba u kući. Hladna soba u kojoj niko ne živi,
ali to je i dalje soba u vašoj kući i morate da vodite računa o njoj.
I morate da znate šta se tamo dešava.
Postoji dobar izraz u engleskom jeziku: duševni mir.
Stvarno mi se sviđa. Lepo je imati duševni mir.
Prijatelji koje stekneš i sećanja koja poneseš trajaće čitav život.
Upoznao sam ljude koji su bili ovde pre 50 godina.
Njihova najveća želja u životu je da se vrate, samo još jednom.
Ovo mesto ne možeš smatrati domom.
U isto vreme postoji bliskost koja je sve veća.
Čeznem za njim kad sam daleko.
Ne očekujem da će se moje vreme ovde završiti mojom odlukom.
Program se može promeniti, možda neću proći fizički pregled
ili možda neće biti posla.
Niko ovde ne može da ostane neograničeno.
Dođe trenutak kad je na tebe red da odeš.
Nikada ne znaš hoćeš li se ikada više vratiti.
Jedna od stvari koje se sećam u procesu
ponovnog uključenja u društvo je ponedeljak ujutro.
Verovatno je oko 8.30 ujutro i ja sam zaglavljen u saobraćaju.
Gledao sam sve te automobile oko sebe. Svi su u svojim malim...
Oni su u svetskoj kolotečini. Ne mogu a da ne pogledam sve njih
i pomislim: Oni su stoka. To je jedno veliko stado
koje se kreće od tačke A do tačke B. I...
U tom trenutku sam želeo da se vratim na led.
Tek kad napustite led shvatite kakvo je ovde odsustvo mirisa.
Dakle...
Možete da odete u botaničku baštu i zasitite se mirisima.
Ja ću otići u supermarket. Stajaću u delu sa voćem i povrćem
i samo ću mirisati vazduh nekih 15 minuta.
A onda ću kupiti sledeće: neki stvarno dobar hleb s koricom,
komad dobrog plavog sira, avokado i crveno grožđe bez semenki.
I to ću jesti za sva tri obroka.
Dođe trenutak u zimskom periodu kada
mi momci iz vatrogasne stanice prestanemo da pričamo o ženama
i počnemo da pričamo o hrani, jer je to mnogo realnija mogućnost.
Tako da sam suzio izbor. Otići ću i uzeću
odrezak i jastoga. Biću razmetljiv.
Sveže povrće koje ima ukus.
Burito s pasuljem iz Taco Bella.
Integralni hleb. Avokado.
Karfiol. -Činija pahuljica sa pravim mlekom i kriškama banane.
Jaja Benedikt u Bulevaru na Novom Zelandu.
Sve u Krajstčerču je dobro. Sve što nije jednolično.
Kada se vratim na Novi Zeland prvo što želim je, pre svega,
da prošetam botaničkom baštom, dodirnem travu i mirišem cveće.
Onda ću otići do okeana da vidim to kretanje.
Sada si na okeanu. -Tako je. Zato je i smešno.
Ja sam planinski tip i to me ranije nije privlačilo.
Hodaću bos po travi.
Odleteću pravo kući u Vašington.
Pecaću do iznemoglosti naredne tri nedelje.
Loviću lososa i pastrmku, a kad mi se zgadi, tada su stati.
Drago mi je što ću spavati u svom krevetu. Drago mi je... Kiša.
Samo čuti kišu, videti je i ponovo je osetiti. Divno.
Planiram da ne radim ništa. Nadam se kiši bar jedan dan
dok sam u Krajstčerču. Da lutam po kiši. To bih voleo.
Nadam se da je to... Želim malo kiše.
Da se pošteno naspavam.
Da se pošteno naspavam nekoliko dana.
Ne znam.
Uzeću sobu u hotelu i okupati se.
prevod: nevermind www.prijevodi-online.org
Mozak mi se zaledio.
Da razmislim. Mislim da mi se mozak zaledio i ne mogu da razmišljam.
Preskoči to pitanje.
Preuzeto sa www.titlovi.com