Downloaded from MY-SUBS.MX
„CO TU DĚLÁŠ?“ LÁSKYPLNĚ SE ZEPTAL.
Official MY-SUBS movies site: MY-SUBS.MX
„JSEM CHUDÁ A OPUŠTĚNÁ.“
„CHCEŠ JÍT SE MNOU?“ OTÁZAL SE KRÁL.
„MOC RÁDA.“
Nenávidíš samotu.
Nenávidím ji víc, než tě miluju.
Ale teď jsem tu.
Jsem tu.
Stačil by ti kdokoli.
Hlavně, abys nebyl sám.
Je jedno, jestli to jsem já, nebo někdo jiný.
To není pravda.
Byl bys šťastný s kýmkoli.
Ano…
Můžeš žít s kýmkoli…
- A být šťastný. - Přesně tak.
Kdybychom se rozešli, nevydržel bys být sám ani měsíc.
To máš asi pravdu. Jsi naštvaná?
Je to hrozné, ale je to tak. Nesnáším samotu.
Jsem slaboch. Neumím…
Nebuď naštvaná.
Jak by se ti to líbilo?
Abys trpěl, sám.
Pořád na mě myslel.
A rozhodl ses, že počkáš, až se vrátím.
To nemůžu…
To nejde. Zůstal bych chvíli sám z úcty k tobě.
Ale pak bych si někoho našel. Nemůžu být sám.
- Měl bych deprese, umřel bych předčasně… - Aby ti dělal společnost?
Jo, dá se to tak říct.
Jsem pro tebe jen tohle?
Jen ti dělám společnost?
- Proč si nepořídíš psa? - Protože…
Pes je hloupější než ty a neumí mluvit.
Třeba by sis našel někoho lepšího.
Někoho, kdo si taky jen hledá společnost.
Nějakou chytřejší a klidnější holku.
Ale poznat někoho trvá dlouho.
Musíš vědět, co má a nemá ráda,
co ji uklidní, na co žárlí, co ji rozhodí a…
Je to otrava.
Jsi jen líný hledat!
Zůstal bys se mnou z lenosti.
Třeba je někdo lepší, jen jsi líný ho hledat.
Možná jo, ale jak dlouho bych měl hledat?
Vždycky může být někdo lepší. Je to absurdní.
Ty mě vůbec nemiluješ.
Jen jsi možná líný nebo se bojíš být sám.
Ty miluješ dost za nás oba.
Idiote!
- Nevidělas mou peněženku? - Ne.
PRINCEZNA BYLA PROKLETÁ A CHTĚLA POŘÁD JEN TANČIT.
KDO S NÍ TANČIL, UMŘEL VYČERPÁNÍM.
PROTO SEDĚLA OSAMĚLÁ A SMUTNÁ U OKNA
A POZOROVALA VLNY NA MOŘI.
JEJÍ OTEC SLÍBIL, ŽE JI TOMU, KDO JI PROKLETÍ ZBAVÍ,
DÁ ZA ŽENU.
DO ZÁMKU SE ZAČALI SJÍŽDĚT PO ZEMI I MOŘI
MLADÍCI Z CELÉHO SVĚTA.
PRVNÍ PŘIŠEL POHLEDNÝ CHLAPEC, ODHODLANÝ S NÍ TANČIT, NEBO ZEMŘÍT.
KDYŽ TO KRÁL SLYŠEL, NAŘÍDIL HUDEBNÍKŮM, AŤ HRAJÍ.
DÍVKA ZAČALA TANČIT.
TANCOVALI HODINU, DVĚ…
DOKUD CHLAPEC NEPADL BEZVLÁDNĚ K ZEMI.
A NEŠŤASTNÁ CALIOPE PLAKALA NAD KLETBOU,
KTERÁ NA NI BYLA UVALENA.
ALE V NOCI SE JÍ ZDÁL SEN.
A já šla a šla pořád dál
skrz neznámé a opuštěné území.
Prošla jsem územím Gorgony
a viděla příbytky, které zlobou zničila.
Rozpálila ji doběla.
Procházela jsem písečnými pláněmi.
Cesta byla těžká. Udělala jsem dva kroky vpřed a jeden vzad.
Ale pokračovala jsem dál…
Šla jsem a neohlížela se za sebe.
Pardon.
Kde máš pána?
Tys na mě nečekal?
Zkus si vzpomenout.
Jsi syn krále.
- Jsem syn krále… - Ano.
A čekal jsi na mě.
Chvíli mi to trvalo, ale něco si pamatovat musíš.
Jsem pro tebe jediná a ty pro mě.
Ty si nic nepamatuješ?
Jsme si souzení už od dětství.
Co si pamatuješ z dětství?
To není možný.
Jsi prokletý!
Třikrát se zatoč.
Třikrát se zatoč!
No tak.
Ještě.
A ještě.
Už si vzpomínáš?
Ne.
Musíme se políbit.
Políbíme se a paměť se ti určitě vrátí.
Věř mi.
Už si vzpomínáš?
Vzpomínám si…
A teď?
- Ano. - Už si vzpomínáš?
Vzpomínám si…
Tak vzpomínáš si, nebo ne?
Vzpomínám si na jezero, vrbu, jak jsme se procházeli…
Byli jsme děti. Šli jsme lesem…
A já uviděl…
To je zvláštní. Měl by sis to vybavit všechno.
Vzpomínky, lásku, všechno najednou.
Přichází to postupně.
Nic si nepamatuješ, viď?
Ne.
Praštil ses do hlavy?
Tak praštil?
Asi ne.
Není jedno, jestli si vzpomínáš?
Možná je.
Ale věříš tomu, že jsme si souzení, ne?
- Věříš mi, nebo ne? - Ano.
Když jsi pro mě trpěl a já pro tebe,
buď můj!
Tady.
- Ne. - Kdo by…
Na!
Víš, co to je?
Přestaň kouřit…
- Počkej. - Ne.
Počkej.
- Jdi domů. - Počkej…
Jdi domů.
Claro,
jsi překrásná.
Máš nádherné oči.
Nos…
Rty…
Děkuju!
Vlade!
Vzbuď se!
- Co je? - Nic.
Koukni na tu fotku.
Jakou?
Tuhle. Vidíš?
Jsou dvě hodiny ráno. Pojď spát.
- Kdy to bylo focený? - Nevím.
Bylo to loni v létě nebo před dvěma měsíci?
- Koukni se na datum. - Všechny mají stejný.
Zkus si vzpomenout.
Já nevím.
Nebylo to vloni?
Možná. Já nevím.
A teď koukni na tuhle.
Kdy je to focený?
Asi později.
Proč?
Netuším.
- Vypadám starší, ne? - Ne, nevypadáš.
Proto taky…
Na té starší jsi tlustší.
Nelži! Na té starší vypadám líp.
- To není pravda. - Ale je. Koukni.
Vypadáš líp, ale to je tím světlem.
Koukni, jak je na té novější hrozné světlo.
Nevypadám na té starší mladší?
Ne, nevypadáš.
Nelži!
Přišla jsem o…
mladost.
- Vypadáš stejně. - Mám jiný výraz.
- Máš ho stejný. - Je jiný.
Byla jsi víc odpočatá.
Proč lžeš?
Vždyť to vidíme oba. Přijde ti to tak lepší?
Podle mě to přeháníš.
Vyfoť mě.
Co?
- Vyfoť mě. - Claro, prosím.
- No tak! - Ne, pojď spát.
- Ne! - Jdeme spát.
Vyspi se. Ráno budeš vypadat líp.
Ne!
- Lepší? - Jo.
Ukaž.
Jsou přesvětlené.
V tom světle vypadám líp.
Působím velmi žensky.
Na téhle vypadám hrozně přísně.
- Mám jiný výraz. - Jaký?
Hrozný! Holčičí, mladý…
- Necháme toho. - Ještě pár.
- Už nechci. - Musíme ten výraz najít.
- To nejde. - Uvidíš, jen vydrž.
Nehýbej se.
Claro!
- Víš, kdo jsem? - Ne.
- Hrbáč Quasimodo! - Ne!
A sežeru tě!
Nech mě, hrbáči!
Anna chce jít ven. Půjdeme?
Chrlič!
Jsi chrlič?
Už musí jít, tak něco řekni.
Nechceš?
Půjdeme?
Tak půjdeme.
Vlade, no tak.
Proč to děláš?
Nudím se.
Vezmu si tě, ale nejdřív musíme pronést slib,
jak velí zvyky na našem dvoře.
Řekněte mi ho, má paní.
Můžeš se ukrývat, kde budeš chtít, po tři dny v kuse.
Když tě najdu,
přijdeš o hlavu a napíchnu ji na kůl.
Když tě nenajdu, stanu se tvou ženou se vším, co k tomu náleží.
Doufám, má krásná paní, že mě nenecháte zemřít.
Na kůl nabodneme něco jiného, ne mou hlavu.
Proneseme slib.
Raz, dva, tři,
vezmi si toho, kdo tě potěší.
Jestli bude křičet z plných plic, jsi to ty, kdo musí pryč.
Jdeme.
Popiš mě.
Jak tě mám popsat?
- Pojď se podívat na staré pece… - Popiš mě, a půjdeme.
No…
- To má být test? - Jo, je to hra.
Jaké mám vlasy?
Rozpuštěné.
Ne.
Stažené gumičkou v culíku.
Tobě to vůbec nejde.
Ale…
Jen mumláš blbosti…
Teď jsi mě viděl.
- No… - No…
Díval jsem se na tebe, ne na vlasy.
- Na co ses díval? - Na tebe jako na celek.
- Na mě jako na celek? - Jo.
- Jaké mám boty? - Máš na sobě…
- Černošedé pantofle. - Ne.
- Bílé sandály. - Ne.
- Jsi bosá. - Jo.
Výborně!
- Jaké mám šaty? - Světle modré.
Ano. Mám pásek?
To nevím.
Ale králův syn se ztratil,
zatoulal se do zakázané opuštěné říše zlé babizny.
Do mysli se mu znovu vkradla kletba
a neviděl princeznu, která stála přímo před ním.
To vše se ale stalo už velmi dávno.
A kdo ví, jestli se to vůbec stalo a jak.
A jestli o tom vůbec někdo ví.
Udržujte oční kontakt, co nejdéle to půjde.
Vnímejte vzájemnou intimitu a jak k sobě máte blízko.
Přitažlivost a láska se dostaví
i bez použití slov.
Udržujte oční kontakt, co nejdéle to půjde.
Vnímejte vzájemnou intimitu a jak k sobě máte blízko.
Přitažlivost a láska se dostaví
i bez použití slov.
Máš v sobě ten hrozný strach.
Je smutný nevědět,
co ho zapříčinilo a co s tím dělat.
Ale všichni máme stejné základní potřeby. Potřebujeme lásku.
Všichni na něčem pracujeme, nemůžeš nikoho soudit.
Ale to je v pohodě. Je super, že jsme tu.
Sakra. Nevím, jak to říct. Stydím se.
Ale když ti dojde, co to znamená…
Stačí jen být… Je to náročný.
Občas je toho na mě moc a nevím, co s tím dělat.
A pak je mi jasný, o co tu jde.
Tak mě napadlo, že když je toho na mě moc,
je to všechno krásný a bohatý. Je těžký to zklidnit.
Šílím, jak je toho moc.
Nevím, jak to zvládat.
Ale na druhou stranu máš tělo, mozek…
A když vidíš to tělo, jak žije a dýchá, je to úžasný. Mám z toho radost.
Protože není snadný tu být.
Ale je to dobrý.
Vychází to ze mě a to mě uklidňuje.
Zachraňuje mě to.
Vím, že jsem v bezpečí.
Jo, je těžký být v bezpečí.
A vždycky je to nedokonalý a krásný.
Dojímá mě to a dělá mi to radost.
Naštvu se, jestli usneš.
Něco mi vyprávěj.
- Co? - Nevím. Co chceš.
Nevím, co ti mám říkat.
Tak mi něco přečti.
- Co? - Já nevím.
„Ale ještě předtím, před třemi miliardami let
vynalezly primitivní bakterie fotosyntézu,
díky které se mohly živit slunečním zářením a CO2.
Jako dnešní rostliny vypouštěly tyto bakterie pomocí fotosyntézy kyslík
do atmosféry a oceánu.
Díky kyslíku došlo k vzniku eukaryotů.
V tomto primitivním stadiu stagnoval život další miliardu let
- …do 57 tisíc…“ - 57 miliard a 7000 biliard let…
Přestaň, je to hrozný.
Co?
Už nečti.
Co se ti na tom nelíbí?
Nechci skončit jako eukaryoty.
Vždyť tak neskončíš.
Já ne, ale něco jinýho jo.
Už je to dávno.
- Věci se mění. - Já se nechci změnit.
V co bych se měnila?
Chci zůstat taková, jaká jsem. S nosem, pusou, vlasama a rukama.
Nechci, abychom se změnili.
No tak…
Jsem silná, jestli tě to zajímá.
Nech mě být!
Kletbu nebylo snadné zvrátit.
A tak jsem smutkem začala mluvit z cesty.
- Claro. - Mám tě!
Nachytala jsi mě.
Kdo jsi?
Co tu děláš?
Jestli tě to zajímá, už si nechci hrát.
Podzime šedý,
nečekala jsem tě tady.
Musím ještě nasbírat obilí.
Podívala jsem se na tebe a nepoznala tě.
Zamotala se mi hlava, myslela jsem, že jsem mladá.
Řekl jsi to dvakrát, možná nemám hlad.
Přístřešek jsem postavila, abych ho zas rozbořila.
Rozmrazila jsem chléb a ty sis zatím leh.
Chytila jsem slepici a obešla vesnici.
S tužkou jako záložku, poslala jsem vlaštovku.
Letadlo stoupá výš a výš, do nebe mě odnášíš.
Doveď mě do ohrady, ať se napiju vody.
Odveď mě k řece, ať se nechvěju přece.
Nikam nechoď. Jsem slabá, sílu mi dej.
Silná jak skála, rychlá je blesk, už je mi hej.
Žili šťastně až do smrti, dokud neumřeli.
Bravo!
To je pohádka?
- Tvoje pohádka? - Ne, básnička.
Naučila mě ji má oblíbená učitelka.
Je kudrnatá a umí francouzsky.
Hlídá nás, abychom nezlobili.
Claro…
- Půjdeme do pelechu? - Ne.
- Jo! - Fakt ne.
Ale jo.
- Pojď do pelechu. - Já nechci.
- Do pelechu! - Sem? Já nechci!
Jestli tě to zajímá…
Když jsem byla malá, spadla jsem a táta mě zvednul.
Nechci, abys něco říkal.
Můj mladý tatínek…
Jestli tě to zajímá, můj táta byl hezčí než ty!
Můj táta by tvého porazil.
Otevřít!
No tak, Claro.
Já myslel, že jsi beruška.
- Pojď spát. - Ne, nejsem beruška.
Ale jsi.
A nejsem malá. Proč se pořád tak přetvařuješ?
Myslíš, že mě nachytáš?
Zlobíš.
Nechceš si hrát a děláš si za mě srandu.
- Nedělám. - Děláš.
Jsi chytrá princezna.
Ale teď musíme jít spát.
Dobře.
- Necháš toho? - Jo.
Nech toho.
Bianca si čuchala k panenkám, když šly na záchod.
- Nech toho. - Jako by…
Nevěděla, co má dělat. A co udělala?
Pojď spát.
Obejmi mě.
Obejmi mě a miluj mě.
Miluj mě krásně. Přesně tak.
Ty mě nemiluješ správně.
- Ale miluju. - Nemiluješ.
Ani si nečistíš zuby a nestřiháš nehty.
Praštím tě pravítkem. Takhle.
Pošlu tě na hanbu do kouta.
Na hanbu, zlobile!
A žádné hračky!
Musím tě potrestat.
Můžeš kurva mluvit normálně?
Už to nikdy nedělej.
Přehnal jsem to, ale naštvala jsi mě.
Dobře. Řekni to ostatním a potkáme se v sobotu.
Řeknu to i Vladovi.
Snad přijde Liana.
Minule se hrozně opila.
Ne, tentokrát to nebudeme přehánět.
Když budeme chtít…
Řekni ti i ostatním.
Tak se uvidíme.
Jo, já taky. Ahoj.
Díky.
Díky, že jsi tak trpělivý.
Promiň, že občas tak blázním.
Panikařím a nevím, co mám dělat.
Díky, že jsi na mě tak hodný.
Co?
Proč tak zíráš?
Jsem hodný?
Jo.
Hodný a trpělivý?
- Jsem hodný? - Jsi.
- Pořád? - Ano
Tak mluv. Pořád?
Mluv, magore. Pořád?
- Jo! - A teď? Pořád?
Jo, jsi pořád tak hodný a milý jako vždycky!
Sám v úkrytu pomyslel na havraní pero, které měl.
Jako kouzlem k němu přiletěl nádherný jestřáb.
Králův syn mu vysvětlil, co se stalo.
Pomůžeš mi?
Ano, můj pane.
Pojď za mnou a neboj se nic.
Zkusíme to.
Dotykem křídla ho proměnil v jestřába
a nechal ho odletět s hejnem vysoko do nebes.
Když ho viděla na nebeské báni,
zahrozila mu prstem a řekla:
Lochty, lochty, ty nezbedníku!
Pojď dolů. Jsi snad nějaké ptáče?
Mě se nezbavíš, ani v nebi!
Ahoj.
Měl jsi jít spát, ne na mě čekat.
Co je?
Nic.
- Kdo tam ještě byl? - Kdo asi?
Proč jsi naštvaná?
Nepůjdeš spát?
Jo, hned.
Vlade…
- Poslyš… - Co se děje?
- Proč se mnou nemluvíš? - Cože?
- Proč mi to neřekneš? - Co?
No…
- Je jasný, že se něco děje. - Co?
- Vím, jak se chováš. - Jsi otravný.
- Co jsi přišla. - Věděla jsem, co přijde.
Chci spát.
- Takže mi to nechceš říct. - Co?
Že tam nebyly jen holky.
Byl tam Mihai a šukali jsme spolu na záchodě. Tos chtěl slyšet?
Jsi idiot.
Promiň.
Omlouvám se.
Proč musíš být takový idiot?
Já to nechápu.
Idiote.
Tak tam byla jen Vera a…
Jsi magor.
Vážně ti hráblo.
Ale nechápu, proč zrovna teď. Už mě to nebaví.
Necítím ruku a prsty.
Ne jen malíček a prsteníček…
Ale i ostatní.
Možná ti chybí vápník a hořčík.
Ne.
Jsi unavený. Dost jsme chodili.
Kurva. Nepamatuju si, co jsem včera jedl.
To je jedno. Taky zapomínám.
Proto jsi očuchával krémy?
Jo.
Jestli to je mozek, ovlivňuje i čich.
No tak, Vlade.
Co si radši zašukat?
To byl vtip.
Zábra…
Zábradlí.
Nech toho. Nemáš nic s mozkem.
Zábradlí…
- Co děláš? - Zábradlí.
Můžou nastat řečové problémy.
„V chápání a vyslovování slov.“
„Do Moldavy se slévají řeky
Humor,
Slatina,
Neamtul,
Rasca,
Topolita,
Valea Alba.
Bistrita se slévá s Cracaul.
Do řeky Trotusul
se vlévá Tazlaul Sarat a Celalalt Tazlau,
Oituzul, Casinul,
Valea Seaca a Valea Rea.
Do řeky Barladul se vlévá Barladet,
Socovat,
Vilna, Rebricea, Vaslui,
Vasluiet, Racova, Crasna,
Lohan, Docolina, Obalna,
Horiata, Smilatutova, Berhoci,
Zeletin, Corad.
Ceremusul tvoří přítoky Ceremusul Alb,
Ceremusul Negru a Putila.
Do řeky Jijia se vlévá Subana,
Sidna, Miletin, Bahlui, Bahluiet, Sirca.
Do řeky Prutul se vlévá Colacin…“
Princ byl stále prokletý…
„Ciuhur…“
…a měl ztrápenou mysl.
„…Corovia, Caminca, Caldarusa, Jijia, Garla Mare…“
- Co tu děláš? - Do háje, Claro.
Vílí prach…
Tohle máš od víl.
Díky.
Pojď plavat.
Nechce se mi.
Trochu se osvěžíme.
Já pak přijdu.
No tak!
Tak já jdu.
Dobře.
Fajn.
Chytni se mě!
Jen klid.
Proč to děláš?
Jak se to kurva chováš?
Nevím, co je špatně, ale už nemůžu.
Je to pořád samé drama a já nevím, co mám dělat, jak se chovat…
A nepomáhám ti.
Nechápu to.
Nemám trpělivost…
Zavoláš a já mám strach, že se něco stalo.
Když lidi něco řeknou, přemýšlím, jak to vezmeš.
Třeba to dělám já.
Ty tvoje nálady, ten tvůj strach.
Neumím se cítit tak, jak bys chtěla.
Není to dokonalé, jak bys chtěla.
Ale jsem tady.
Jsme tady!
Dva snažící se ztroskotanci.
Třeba to prostě takhle je.
Tobě to nestačí. Nevím proč…
Není to maličkost.
Není to tak zlý.
Já nevím.
Asi to neumím.
Je to…
Je to zlý.
Z té posedlosti štěstím jsem nešťastný.
A deprimovaný.
Claro.
- No tak. - Nech mě být.
Budeme nešťastný spolu. Třeba to nebude tak zlý.
Nevím, jestli tě miluju, nebo co to vlastně znamená.
Mám strach, když řekneš, že jsme šťastný.
Nevím, co má ta láska vlastně být.
Kurva.
Jsem s tebou tak šťastná.
Jsme tak šťastný!
Že jo?
Máme štěstí, že jsme se našli.
Hodíme se k sobě.
- Hodíme? - Jo.
Hodíme se k sobě. Líbí se nám stejné věci.
Máme rádi to samé. Líbí se nám…
stejné barvy, stejná čísla.
- Já mám ráda sedmičku. - A já čtyřku.
Hlavní je, že máme oba rádi oříškovou čokoládu.
Jo.
- A písmo Calibri. - Já jiné nepoužívám.
A stejný filtr na fotkách.
Stejná souhvězdí.
Stejný druh dřeva.
Stejné stavební materiály.
Stejný knižní formát.
Stejnou teplotu.
Oba stejně pozorujeme baobaby.
Máme rádi stejný čas.
- Mezi 05:37 ráno. - A 07:42.
A stejný filtr na fotkách.
- Oba umíme zadržet dech na… - 267 minut a 30 vteřin.
Máme toho tolik společného!
Uvědomuješ si, jaké máme štěstí, že jsme se našli?
Jaká je pravděpodobnost, že se to stane?
- Žádná. - Přesně tak!
A my se našli. To je úžasný!
Co uděláme, když jsme tak šťastný?
Králův syn se posadil a začal přemýšlet.
Vzpomněl si na čmeláka.
Než se nadál, byl čmelák u něj.
Řekl mu, co si přeje a čmelák odpověděl:
„Tak to uděláme!“
Dívka vzala dalekohled a hledala ho celý den, ale nic nenašla!
Byla v koncích.
Cítila, že je blízko, ale nemohla ho najít.
Čmelák proměnil prince ve veš a odnesl jí ho do vlasů.
Hledala ho dalekohledem na moři, zemi i nebi,
ale nikde ho neviděla.
Znavená hledáním večer pronesla:
Ukaž se mi!
Cítím, že jsi blízko, ale nevidím tě.
Porazil jsi mě. Budu tvá.
Necháme toho.
Hráli jsme si dost.
Jsem unavená.
Překlad titulků: Anna Hulcová