VSI MI TUJCI
Frankie Goes To Hollywood Moč ljubezni
Zdravo.
Z ulice sem videl, da me gledaš.
Večkrat sem te videl iti mimo s sklonjeno glavo.
Enkrat bo alarm tulil zares.
Dejansko sva edina tu. Si lahko misliš? Nimajo še varnostnikov.
Harry sem.
Adam.
Kako prenašaš?
Kaj pa? –Poslušaj.
Čisto tiho je. Zunaj je London, midva pa ne slišiva ničesar.
Sam si vrtim glasbo, a je še huje, ko je je konec.
Celo tisti napravo za beli zvok imam.
A se sliši, kot bi mi nekdo v kotu šepetal.
Niti oken ne moremo odpreti, ampak najbrž nočejo, da bi kdo skočil.
Ne bi bilo dobro za biznis.
Polomljena telesa na betonu. Kdo bi se potem preselil sem?
Si za pijačo? Japonska je.
Bila naj bi najboljša na svetu, a ne vem, zakaj.
Ne, hvala. –Prav.
In če me vseeno povabiš naprej?
Če ne za pijačo,
pa za kar koli želiš.
Ne vem, ali je pametno.
Se me bojiš?
Ne.
Nič nama ni treba početi, če nisem tvoj tip.
Pred mojimi vrati so vampirji.
PREDMESTNA HIŠA
To je južna linija do East Grinsteada.
Pelje skozi Clapham Junction, East Croydon, Sanderstead,
Riddlesdown, Upper Warlingham, Oxted in East Grinstead.
Mami!
Mama!
Živjo.
Za takšne večere sem kupil nekaj močnega.
Ne, hvala.
Greva?
Kam pa?
Domov.
Presrečna bo, da te vidi.
Ugani, koga sem našel pohajkovati po parku.
Je on? –Ja, res je on.
Poglej njegove oči.
Ja, res si ti.
Živjo.
Ne stoj tam, noter pridi.
Kje zdaj živiš?
Gotovo ne kje tukaj.
V Londonu sem. –Kako nobel!
Kje pa? –Živiš sam?
Si kupil kaj svojega?
Ja, samo stanovanje.
Kaj sem ti rekel? Kaj sem rekel?
Sem rekel, da bo lepo služil. Življenje v tistem dimu že ni poceni.
In kaj počneš? –Pisatelj sem.
In kaj sem jaz rekla tebi? –Ne, ne.
Nisem ravno bogat, dejansko ne.
Vedela sem, da si ustvarjalen.
Kakšen pisatelj si?
Veš, da obožujem Stephena Kinga. Carrie, Cujo, Pomlad, poletje.
Ne, nisem pravi pisatelj.
Scenarije pišem za film.
Za televizijo, kadar moram.
Scenarist.
Ojoj, to pa je vznemirljivo.
Če bi poznala sosede, bi jim tekla povedat.
Od nekdaj pravim, da scenaristi najmanj vedo o resničnem svetu.
Kaj pa ti veš? Komajda znaš pisati.
Drži. Ampak …
Scenarist.
Najin sin.
Res sva vesela, da ti gre tako dobro.
Ja.
Dovolj tega pedrskega sranja.
Najin fant je spet doma.
Kaj boš dal?
Boš videla.
Se spomniš svojega rdečega avtomobilčka?
Oboževal si ga in hotel si na glavno cesto z njim.
Ja, dejansko je to moj prvi spomin. –Ford granada ga je zadel, a ne?
Ne, temno zelen je bil.
Se spomniš. Kot lutko te je vrglo v zrak.
Ne bom pozabil, kako visoko si odletel. –A si bil v redu, le par modric.
V bolnišnici so rekli, da pretiravam.
Se spomniš kresne noči, ko se ti je utrgalo?
Koliko let si imel? Šest? –Ne, starejši je bil.
Ko se je začel ognjemet, je revež tulil, da sem ga moral nesti vso pot domov.
A res? –Ja, na rami si mi zaspal.
Ne spomnim se. –Čisto iz sebe si bil.
Res si se ustrašil. Hotel sem, da bi užival v ognjemetu, pa nisi.
Vedno si bil rahločuten fant.
Mogoče. –Se še bojiš ognjemeta?
Ne! –Veš, kako govoriš?
Kot moja mama. –Res je.
A ne? Si opazil? Prej si nekaj rekel.
Ko si rekel: "Nisem pravi pisatelj."
Še enkrat reci. –Daj. –Ne bom.
Daj. –Reci: "Nisem pravi pisatelj."
Kot babica ali kot jaz? –Kot ti. Kot ti reci.
Res te je lepo spet videti.
Nisva vedela, če te bova še kdaj videla. Pa si tu.
Pa sem tu.
Kmalu spet pridi. Eden od naju bo doma.
Prosim.
Ja, bom. –Lepo.
Pojdiva noter. –Lahko noč, srček. –Lahko noč, sin.
Lahko noč.
Zdravo. –Živjo.
Oprosti mi za zadnjič. –Je že v redu.
Ne skrbi.
Se vidiva. –Ja.
Dejansko imam rad viski, če si za pijačo.
Živjo.
Zdravo.
Živjo.
Greš naprej? –Prav.
Bi kaj spil?
Ja, kaj pa imaš?
Vodko in pivo.
Tudi travo imam, če ti je ljubša. –Ja, trava je boljša.
Trenutno ne pijem.
Ti je všeč tu? –Po mojem mi bo bolj, ko bo več ljudi.
Če se bo še kdo vselil.
Imaš kaj prijateljev v bližini?
Niti ne.
Pa ti?
Niti ne.
Večina prijateljev je šla iz Londona.
Želijo si vrta za otroke in da so blizu starim staršem, da imajo varstvo.
Ti očitno nisi hotel proč.
Ne.
Kaj bi počel v Dorkingu?
Ni za takšne, kot sem sam.
Samo preverjam. Saj si peder, a ne?
Ja. –Še dobro.
Oziroma gej. Ne morem si reči peder.
Od nekdaj je žaljivka. –Zato zdaj ne maramo besede "gej".
Vedno so govorili
gejevska frizura, gejevski kavč.
"Gejevsko trenerko imaš, gejevsko torbo."
A ne?
"Peder" se vseeno zdi vljudno.
Kot da ne gre samo za fuk.
Ja.
Predvidevam, da nisi z nikomer. Z nikomer te ne vidim.
Ne.
Si pogosto samski?
Če sem pogosto samski?
Verjetno res.
In ti? –Ja.
Ampak ne zato, ker se ne bi trudil.
Te smem poljubiti?
Ja, prav.
Oprosti.
Si v redu? –Ne. Ja, sem.
Samo že nekaj …
Dolgo že nisem počel tega. Ne smem pozabiti dihati.
Je že v redu.
Prav. Si v redu?
Ja.
Si to ti? –Ja, sem.
Srčkan si bil.
Ne maram svojih slik.
Debel otrok sem bil.
A če si debel otrok, te ne sprašujejo, zakaj nimaš punce.
Gotovo bi bila prijatelja.
Nogomet sem igral, da bi vohunil za fanti.
Je to tvoj oče?
Ja.
Čeden je.
Ja.
Trenutno skušam pisati o njiju.
S tem se ukvarjaš? –Ja.
Kako ti gre?
Čudno.
Sam redko vidim očeta.
Ti vidiš svoja? –Ne, umrla sta.
Malo pred mojim 12. letom.
Oba? –Ja, prometna nesreča.
Ne ravno izvirna smrt.
Moje sožalje.
Hvala, a tega je že dolgo. –Čas ničesar ne spremeni.
No, ja.
Rad bi se še dobil s tabo.
Prav.
Lahko ostanem, če …
Boljšo zamisel imam.
Ne nocoj. Prav?
Ne, res bi se rad še dobil s tabo. Le … –Ni treba pojasnjevati. Prav?
Prav.
Hvala.
Srček, vrnil si se. –Seveda sem se.
Čisto si premočen. Hitro se sleci.
Ne bom se slekel. –Ne trapaj, samo jaz sem. Roke gor.
V sušilec bom dala.
Danes sem sama. Je v redu?
Seveda je. –Dobro.
Vse bi rada slišala. Pojdi gor in se preobleci.
Ojoj, kako vznemirljivo!
Najbrž ti ni nič več prav. –Ne.
Prinesla sem ti nekaj očetovih reči. –Dobro.
Še to sleci, da bom dala sušiti z ostalim.
Se boš že slekel, Adam?
Resno.
Poglej se.
Kaj je?
Deček si še bil.
Zdaj pa nisi več.
Ne.
Čisto drugačen si, a si še vedno ti.
Mislila sem, da boš bolj kosmat, tako kot tvoj oče.
Prav. Žal mi je.
Všeč so mi poraščene prsi. –V redu.
Kristus, veš, na koga me spominjaš?
Na koga?
Izrezan moj oče si.
Res?
Kot se ga spominjam kot deklica.
Ni to noro?
Kot bi hkrati gledala oba.
Tvoje najljubše sem pripravila. Upam, da je še tako.
Pristavila bom kotliček in potem mi lahko vse poveš.
Božansko. –Odlično.
Oče je rekel, naj ne sprašujem, a ker nimaš prstana, najbrž nisi poročen.
Imaš punco?
Rjavolasko si predstavljam, ne prekoščene. In seveda pametno.
Torej?
Torej kaj?
Imaš?
Ne, nimam punce.
Škoda.
Nimam punce, ker me punce ne zanimajo. Ženske.
Kako to misliš?
Mislim,
gej sem.
Kot homoseksualec? –Ja, kot to.
Res? –Ja.
Od kdaj?
Že dolgo.
Kako dolgo?
Od vedno.
Nisi videti gej.
Ne vem, kaj to pomeni.
Pomeni, kar pomeni. Veš, kaj.
Zdaj si najbrž vesela, da ne poznaš sosedov.
Priznam, da sem presenečena.
Ne vem, kako se mi zdi.
Nisi mislila, da bi bilo to možno? –Seveda ne.
Kateri starš bi pa to mislil? Nobeden, ki ga poznam.
Meni je čisto v redu.
Niso ljudje zlobni do tebe? –Ne.
Zdaj je drugače.
Niso zlobni? –Vsaj ne na glas.
Pa vsi vedo? Odkrito govoriš o tem?
Mislim, na ulici, v trgovini?
Odvisno od ulice.
Ja, vsi vedo in nikogar ne moti.
Se ne želiš poročiti in imeti otrok? –Saj lahko imam otroke.
Moški se lahko poročajo, ženske tudi.
Med seboj?
Ja. –Zakaj?
Kako misliš, zakaj? –Ni to nemogoče?
Se želiš poročiti in imeti otroke? –Ne vem, dolgo ni bilo možno.
Ni se mi zdelo vredno želeti poroke in otrok.
Mrzlo je.
Si v redu? –Sem.
Si prepričana?
Res nisem nikoli vedela, kaj se ti je motalo po glavi.
In vedno si bežal. Se spomniš?
Se. –Enkrat si prišel celo do postaje,
a si izgubil denar in nisi mogel kupiti vozovnice.
Se spomniš tega? –Se.
Babičinih pet funtov. –Ja, res je.
Kam si si želel?
Ne vem.
Verjetno v London.
V London?
O, bog.
Enkrat si prišel do konca vrta, potem pa si se urezal na stari steklenici
in ves prestrašen pritekel nazaj s čisto krvavo majico.
Tolkel si po tistem oknu, da te spustiva noter.
Tukaj si se urezal.
Čisto malo.
Pravijo, da je takšno življenje samotno.
Ne pravijo več tega.
Torej nisi osamljen?
Tudi če sem, ni zato, ker sem gej.
Niti ne.
O, bog! Kaj pa ta strašna odurna bolezen?
Pri poročilih sem videla oglase z nagrobniki. Me mora skrbeti?
Ne. Kristus!
Zdaj je vse drugače.
Vse je drugače.
No, tega pač ne vem.
Obleka je že suha.
Vzemi ocvrtke s sabo. Ne bom jih pojedla.
Kaj je narobe?
V redu sem.
Malo sem se prehladil.
Vročino imaš. –Ja.
Dež … Dež me je dobil.
Dobro. –Vročo kopel ti bom pripravil.
Babica pravi, da vroča kopel pozdravi vse.
Ne maram kopeli. –Ne serji. Kdo ne mara kopeli?
Naj ti ne bo nerodno pred mano.
Lažje rečeno kot storjeno.
Bi rad, da zamižim? –Ja, prosim.
Je bolje?
Ja.
Ves teden sem mislil nate. Danes.
Razmišljal sem, kako ob petkih gledam s tabo bedne oddaje.
Kako jeva na tvojem kavču.
Gledava stare dele Top of the Pops še iz časov pred mojim rojstvom.
Tudi o nečem drugem sem razmišljal.
Kako bi te pofukal.
A res? –Ja.
Ali kako bi ti mene. Vseeno mi je.
Te to zanima?
Ja.
Nič hudega, če te ne. Ni treba, da nas vse.
Dolgo me ni iz očitnega razloga.
Očitnega razloga?
Mislil sem, da bom umrl, če bom koga pofukal.
Verjetno si težko to predstavljaš, ne?
Malo.
Ja, daj.
Zadnjič si rekel, da redko vidiš očeta.
Ja.
Kaj pa mamo?
Enako.
Zakaj?
Vesta, da si peder? –Ja, seveda.
Sta to sprejela? –Ja.
Sprejela sta.
Staromodna sta.
Najbrž sta manj sprejela, kot bi naj.
Ampak sta se nekako navadila, če le ne povem preveč.
Lahko bi rekel, da sem
odtaval do roba.
Ali skoraj na rob. Čez rob.
Kaj to pomeni? –Da sem na robu družine.
Sestra z otroki in starejši brat, ki se je ravno poročil,
imata svoje mesto v središču.
Nič hudega.
Zakaj ni hudega?
Ker
ne grem pogosto domov.
Si zato žalosten?
Ne, le neizogibno se mi zdi.
Zakaj?
Ker se od nekdaj v svoji družini počutim kot tujec.
Ko sem jim povedal, je ta razlika, ki je od nekdaj, samo dobila ime.
Tako dejansko
ni nihče kriv za to.
Kaj je narobe?
Hecno.
Zdaj so boljši časi. Seveda so.
A ni treba dosti, da po počutiš, kot si se.
Takrat. Ranljiv in razgaljen.
Sem še vroč?
Malo še.
Bi spal tu?
Najbrž bo kmalu prišla.
Je že v redu.
Rad bi samo govoril z njo. –Ja, vem.
To je bila dedkova najljubša pesem.
Meni takrat ni bila všeč.
A sem jo vzljubil.
Če bi rad videl mamo ponoreti, zlomi presneto reč.
Daj, poba. Sedi.
Ti je torej povedala?
Bal sem se, da se ne boš vrnil.
Ampak saj poznaš mamo. Ne bodi preveč razočaran. –Saj nisem.
Spremeniti mora nekaj stvari v glavi in zgodbe, ki si jih je ustvarila.
Kmalu bo ugotovila, da nima to ničesar z njo.
Kaj pa ti?
Kaj pa? –Kaj misliš ti?
No, ni me kaj prida presenetilo.
Od nekdaj vem, da si malo pedrast.
Nisi znal vreči žoge, pa če sem te še tako učil.
Kristus. –Nisi znal, ni šlo.
Govoriš, kot da sem čisti klišé.
A znaš vreči žogo? –Niti pod razno. –No, vidiš.
Bi želel, da vem?
Ne vem.
Slišal sem te jokati v sobi po šoli.
So se fantje spravljali nadte?
Ne samo fantje.
Kaj so počeli?
Zmerjali, da sem punca.
Niso se zmenili zame, niso se igrali z mano, glavo so mi porinili v školjko,
mi frcali risalne žebljičke v obraz. –Ljubi Jezus.
No, ja. Saj veš.
Otroci so male pičke, a ne?
Zakaj nisi prišel v sobo, če si me slišal jokati?
Zakaj mi nisi ti povedal za to v šoli?
Najprej mi odgovori ti.
Iskreno povej.
Nisem te hotel imeti za fanta, na katerega bi se spravljali.
Vedel sem, da če bi bil sam tvoj sošolec, bi se tudi spravljal nadte.
Mislim, da sem si vedno to mislil.
Najbrž zato nisem povedal, kaj se mi je dogajalo.
No …
Veš, ko mi je povedala,
sem se spomnil naših vicev.
Posnemala sva tvojega učitelja angleščine in njegove poženščene gibe.
Vedno znova si me opozarjal, naj ne prekrižam nog kot ženska.
Sem res?
Ja, še vedno se spomnim tega, kadar prekrižam noge.
Tudi lepe spomine imam. –Ja, upam. Klinčevo …
Upam. Upam, da jih imaš.
Spomnim se, kako rad si krasil jelko.
Vsako leto si bil čisto zmešan.
In vedno si mi pustil, da sem postavil vilo na vrh. –Res je.
Žal mi je, da nisem prišel, ko si jokal.
Je že v redu.
Ne, ni v redu. Res ni v redu.
Oče, saj razumem.
Tako dolgo nazaj je že. Nehaj!
Te lahko objamem zdaj?
Ja, prosim.
V redu si, sin moj.
V redu si.
Po tem
bi rad šel ven.
S tabo,
midva skupaj.
V svet.
Kaj boš pil?
Pivo.
Hvala.
Pardon.
Pizda, kako pogrešam ta občutek. –Ne slišim te.
Plešeš? –Če sem dovolj pijan.
Potem pa se dovolj napijva.
Pridi.
Kje si to dobil? –V denarnici sem našel.
Kdo ve, kako dolgo je že tam.
Mislim, da je ketamin.
Res? –Ja. Si ga že kdaj vzel?
Ne.
Boš pazil name? –Potrudil se bom.
Pazil boš name.
Frankie Goes To Hollywood Moč ljubezni
Vse je mogoče. V naslednje pol ure boste slišali super pesmi.
Drugi najvišje uvrščeni novinec tedna.
Na četrtem mestu Pet Shop Boys in You Were Always on My Mind.
Adam? Kaj je narobe?
Vroč si. Vroč je.
Kaj?
Na, izvoli.
Pridi.
Mimo grem.
Vedno sem mislila nate.
Res te nisem objela,
ko si se počutil sam.
In res ti nisem nikoli povedala,
kako sem srečna, da si moj.
Če sem ti dala občutek, da nisi dovolj dober,
mi je res žal, da slepa sem bila.
Vedno sem mislila nate.
Reci mi,
reci, da tvoja ljubezen še živi.
Daj mi
še eno priložnost, da ti lep občutek dam.
Lep občutek dam.
Skupaj stopita. Sta pripravljena? Pritisnil bom.
Dobro, sem.
Vesel božič. –Vesel božič.
No, takole! –Vesel božič. –Zdaj!
Je to resnično?
Se čuti resnično?
Ja.
Torej je tako.
Ampak kako dolgo?
Ne znam ti povedati.
Najbrž ne odločamo o tem, kdaj bo konec.
Saj ne gresta ven, ne?
Kam pa bi šla?
K Walshevim. –K Walshevim?
K Walshevim. –Ne, počakaj.
Obljubi, da ne bosta šla ven. –Obljubim.
V sosednji sobi bova spala.
Obljubim.
Prav?
Zaspi zdaj.
O, ne.
Kaj je, srček?
Ne morem spati.
Boš zlezel k nama?
Smem? –Seveda smeš.
Tu še vedno enako diši.
Noč za nočjo si se prikradel sem, češ da ne moreš spati.
Vedno si se česa bal.
Da bodo vlomili morilci ali pa stekline.
Jedrske vojne.
Ljudje še dobijo steklino?
Ne.
Obupno sem si želela, da odrasteš, da se bom lahko naspala.
Žal mi je.
Zakaj je žal tebi?
Meni je žal.
Morala bi se veseliti, ko si me spravljal ob pamet.
Kam si šel?
Saj veš, po tistem.
Z babico sem živel.
V Dublin me je odpeljala. –Ja, se mi je zdelo.
Zakaj nisi živel pri očkovih, pri babici May?
Rekli so, da je bila preveč strta. –Zaradi česa?
Sina je izgubila.
A, tako. Moji mami pa je bilo vseeno, da je izgubila hčer? –Ne.
Ni bila v redu.
Ne morem verjeti, da je lahko skrbela zate, jaz pa ne.
Je kdo od njih še živ?
Ne. –Seveda ni, a ne?
In kako si se razumel tam z mamo?
Si se v šoli bolje vklopil?
Poskrbel sem za to.
Srček, grozno mi je, da naju ni bilo, ko si naju najbolj potreboval.
In grozno mi je, da tudi prej nisem bila zares tu zate.
Ne, saj ni res.
Lepo te prosim. Nisem bila ravno vzorna mama.
A rada mislim, da bi mi sčasoma šlo bolje.
Saj veš, če bi mi bil dan čas.
Veš, ko sem bil najstnik
ali celo pozneje, v 20-ih,
sem delal načrte.
Kako to misliš?
Kaj bi morda počeli skupaj.
Do najmanjše podrobnosti. Obiski trgovskega centra, rojstni dnevi.
Izleti v London.
Planetarij, Londonska ječa. –Vedno sem si želela tja.
Vem.
Na nekatere počitnice bi lahko šli skupaj.
Smo šli tudi v Disneyland? –Smo.
Ko sem imel 14 let.
Neprenehoma je deževalo.
Zaprli so vesoljni tobogan.
In ves dan smo se prepirali. –Zakaj smo se morali prepirati?
Ker so se vsi prepirali s starši.
Prepirali so se in pričkali, se pretvarjali, da si uničujejo življenja.
Smo se pobotali?
Ne, ni se nam bilo treba.
Skupaj smo bili.
Zato ni bilo pomembno.
Si dobro?
Ne.
Dobro si, sin moj.
Dobro si.
Kaj počneš tukaj? Ne bi smel biti tu.
Mama!
Dobro si.
Kateri dan je? –Nedelja.
Zakaj je …
Zakaj je še vedno nedelja?
V klubu si kar naprej klical starše.
In potem …
Nisem vedel, kaj naj.
Pripeljal sem te sem in ležal s tabo, dokler nisi zaspal.
Prestrašen si se zdel.
Saj sem. –Pridi sem. Pridi.
Pridi sem.
Je že v redu.
Tukaj sem. Vse je v redu.
Dobro si.
Tisti večer, ko sta šla ven, sem spal v njuni postelji.
Z njima naj bi šel.
Na božično pijačo k Walshevim.
Okoli polnoči
sta prišla policista, moški in ženska.
Policist je imel res lepe prijazne oči
in gosto temno strnišče.
Kot bi bilo narisano.
Avto je odneslo na poledeneli cesti.
Oba sta pila.
Oče je bil na mestu mrtev. Mamo pa so odpeljali
v bolnišnico v Croydnu. Čez nekaj dni je umrla.
Si jo še videl?
Kako misliš? Da bi se poslovil? –Ja.
Ne.
Babica je mislila, da bi me preveč zaznamovalo.
Mamo je vrglo skozi šipo. Izgubila je oko.
Precej je bila poškodovana. –Kristus.
Ja.
Šel sem iskat njeno oko.
Ne vem, zakaj.
Nisem hotel, da ga najde kdo drug.
Mislil sem, da bo kje ob cesti.
Da me bo gledalo. "Živjo."
Sem pa našel košček vetrobranskega stekla.
V glavi sem na njem videl kri, ampak mogoče je ni bilo.
Rekli so, da se je mama tik pred smrtjo zbudila.
Gotovo je bila zbegana. Skoraj nič ni videla,
očeta ni bilo ob njej, tudi mene ne.
Ne predstavljam si, kako si se počutil.
Kako osamljen si bil.
Že, a sem se vedno počutil osamljen, tudi že prej.
Ta občutek je bil nov.
Kot …
Groza,
da bom zdaj vedno sam.
Ko sem odrasel, se je ta občutek
samo še utrdil.
Kot bi ves čas imel tu kepo.
Njuna izguba se je samo prepletla z vsem ostalim.
S tem, da sem gej.
Z občutkom,
da prihodnost ni pomembna.
Veš, na kaj mislim?
Ja.
Vem, kako zlahka ti ni več mar zase.
Ja.
Adam.
Boš šel z mano?
Kam?
Naj ti pokažem.
Čigava hiša je to?
Mojih staršev.
Ja. Kdo zdaj živi tu?
Vse je v redu. Nič ne skrbi.
Adam.
Kje sta? –Kdo?
Kdo? –Moja starša.
To je naša hiša, naša kuhinja.
Naše tapete, naša miza, kjer smo ob petkih jedli ribe in krompir,
da se je mama pretvarjala, da smo še vedno katoliki. –Naj te peljem domov.
To je moj dom. –Nekoč je bil. Ni več, Adam.
Oče? –Adam, poslušaj. Naj te peljem domov.
Poglej me. –Ti pojdi domov. Jaz ne grem.
Kje sta?
Mama?
Adam. –Oče!
Ju vidiš?
Spustita me noter.
Prosim.
Prosim, spustita me noter.
Mislim … –Nehati mora s tem.
Živeti mora naprej. Ne more se vračati sem.
Ne dopustiva mu, da bi živel naprej.
Mislim, da mu pomagava. –Pa mu ne. –Mislim, da je prekmalu.
Ne, ni normalno.
Zakaj naju nista spustila noter?
Kje je? Je Harry tu? –Ne.
A sva ga videla.
Želel sem, da ga spoznata.
Vem, a po mojem ne deluje tako.
Je pa čeden fant.
Je tvoj
posebni prijatelj?
Misliš, ali je moj fant? Lahko izrečeš.
Prav. Je tvoj fant?
Ne vem.
Si zaljubljen vanj?
Zakaj bi bilo to tako nenavadno?
Ne vem, nisem še bil zaljubljen.
Ne zares.
Zato …
Zato ne vem, ali je to to.
Srček.
No, vsekakor se zdi, da mu je precej mar zate.
Po mojem ne preveč skromnem mnenju.
Bi bil rad zaljubljen vanj?
Ja?
Sinko, mislim, da morava … –Ne.
Ne reci.
Prosim, ne reci. –Morava.
Morava.
Z mamo misliva,
da bo najbolje, da naju ne obiskuješ več.
Prav.
Vem, da boš kar naprej prihajal.
In vidiva, kako to vpliva nate.
Nikakor ne vpliva name. –Pa vpliva.
Ne zmoreš živeti dalje.
Prav, pa bom prihajal manj.
Enkrat na leto. Za božič.
Prosim te. Vedel si, da ne bo trajalo večno.
Ne prosim, da bi bilo večno.
Samo …
Ni še dovolj.
Še zdaleč ni dovolj.
Vem, toda nikoli ne bi bilo, ne?
Poslušaj.
Zamisel imam.
Recimo …
Pojdimo na tvoj najljubši kraj na vsem širnem svetu.
Gotovo je še odprto.
Najljubši kraj za Disneylandom. –In hudičevo ceneje.
Kaj praviš?
Lahko dobimo družinski meni, prosim?
Veliko hrane je.
Je že v redu.
Nisem ravno zelo lačen.
Tudi jaz ne. –Ne.
Nekaj bi te vprašal. –Ne sprašuj ga. –Bom.
Je bilo hitro? –Kristus. Rekla sem, da ne sprašuj.
Zanima te. –Pa če je bilo počasno in grozno boleče?
Saj je vseeno, ne? –Ni vseeno.
Hitro je bilo.
Res? –Ja.
Za oba?
Ne, nisi prepričan. Ne izmišljuj si.
Hitro je bilo. Res hitro.
Dobro.
Ja. –Ampak to ni nobeno olajšanje, ne?
A veliko razmišljam o tem.
Kaj naj bi si po tvojem rekli?
Ničesar modrega se ne spomnim.
Kaj pa vem. Adam je zdaj starejši. Morda nama lahko kaj svetuje.
Morda ni treba nič reči.
Morda.
Vseeno bom rekel, da sva zelo ponosna nate, sin.
Ničesar nisem storil, da bi bila ponosna. Le iz dneva v dan sem živel. –In preživel.
Gotovo je bilo zelo hudo in si še vedno tu.
Na to sva ponosna.
Ja.
Oče.
Ostanita. Še malo ostanita.
Sinko, ne moreva.
Rada te imava, srček.
Res?
Včasih nisem bil prepričan.
Ne glede na težave sem vesela, da sva bila na koncu skupaj.
Tudi jaz.
Zdaj …
Vem, da nisem znal povedati.
Nisem spravil besed z jezika.
Vendar te imam zelo rad.
Zdaj, ko te poznam, celo še bolj.
Pomembno je, da mi verjameš.
Saj ti.
Tudi jaz te imam zelo rad.
Očka.
Očka, si slišal?
Adam, si tu?
Zakaj te ne vidim?
Tu sem, mama.
O, tukaj si.
Čutim te.
Tvoja koža je prijetna in topla.
Poslušaj me.
Obljubi mi,
da boš poskusil s tem Harryjem.
Bom. –Vem, da bi mi bil všeč.
Ne pozabi, da moraš morda malo paziti nanj.
Tako žalosten obraz ima.
Si me slišal? –Ja.
Ja, slišim te.
Dobro.
Upam, da se bosta vsaj malo osrečila.
Tako prijazen in nežen fant.
Dober tek. –Hvala.
Harry?
Kaj počneš tu spodaj?
Poiskati sem te hotel.
Zakaj si tu?
Poslovil sem se od njiju, zato sem prišel k tebi.
V redu je. –Ni v redu, ne?
Tisti večer me je bilo tako strah, da nisem mogel biti sam.
Vem.
Žal mi je.
Preveč me je bilo strah,
da bi te spustil k sebi.
Tam sem, ne?
Pojdiva gor. –Ne, ne.
Povedati mi moraš.
Ker voham.
V grlu čutim.
Kako to, da me ni nihče našel?
Kje sta bila moja mama in oče?
Jaz sem te našel. –Vem.
Ampak nočem, da me vidiš takšnega.
Nisi tam, nisi.
Nisi tam.
Tu si.
Z mano.
Pojdiva gor.
Videl sem jo, veš.
Tvojo mamo.
In očeta. V hiši.
Tudi ona dva sta te videla.
Res?
Oče je rekel, da si čeden poba.
Všeč bi jima bil.
Obema.
Lepo.
Si jima povedal, kar si želel?
Ne vem. A lahko sem bil z njima.
Lepo, da ste bili vsi skupaj.
Ja.
Strah me je.
Vem.
A sem s teboj.
Ne dovoli, da tu spet nastane kepa.
Dobro, daj. –Prav.
Kako je tiho.
Nikoli nisem prenesel te tišine.
Boš zavrtel ploščo?
Kaj bi želel? –Ti izberi.
"Ščitil te bom pred grozečimi kremplji,
pregnal vampirje izpred tvojih vrat."
Po romanu "Strangers" Taichija Yamade
Prevedla: Miša Šavor
Tehnična obdelava DrSi Infire