Jag tänker hålla mig vid liv. Jag vill inte dö.
Vad är värt att dö för?
Är det värt att dö för att dyka in i en grotta?
Tiden rinner alltid ut för någon.
Jag gör allt jag kan för att inte dö där nere.
OKÄNDA DJUP
Man frågar mig ofta vad som får mig att gå ner dit,
till miljöer som är fientliga mot människor.
Modern teknologi gör det möjligt att undersöka
alla platser på jorden och på havsbotten
utan att själv gå dit.
Det enda stället som teknologi inte kan nå är grottor.
Både torrgrottor och undervattensgrottor.
För mig är grottor mycket visuella. Jag njuter av det.
Tystnaden ger ett starkt intryck.
Man ser sig omkring i total tystnad.
Man dyker längre och ser nya platser,
de kan vara bekanta och kanske förutsebara
eller i specialfall får man dyka till platser
där ingen varit tidigare.
Det är en fantastisk känsla
när ingen vet vad som finns bakom hörnet.
Det är en sann känsla av upptäcktsresande.
Dykningarna som vi gör kan vara livshotande.
Faran är alltid närvarande
men man dyker inte med vem som helst.
Man måste lita på sina meddykare till 100 procent.
Man kan aldrig underskatta
hur viktig ens dykpartner eller team är.
Vi har ett slags eget brödraskap
på dykningarna som vi gör.
Du är där med de vänner som du litar mest på.
Vårt grottdykarteam har bildats kring Ojamo-gruvan.
Jag har träffat många nya människor där.
Vi reser mycket tillsammans.
Jag har träffat vänner som jag gillar att resa och dyka med.
Jag har hittat goda vänner genom dykningen.
Det är trevligt att åka utomlands med dem
och semestra tillsammans.
Det måste vara roligt.
Är det inte roligt finns det ingen mening.
Det är fantastiskt att se saker som ingen annan kanske sett.
Och att göra det med engagerade människor.
Alla i gruppen bidrar.
Vi åkte till Norge med avsikten
att filma rutten genom det djupa avsnittet
eftersom hela rutten aldrig tidigare filmats.
Meningen var att dyka från Plura till Steinugleflåget,
lämna grejerna där över natten och dyka tillbaka följande dag.
Ska jag hämta hit rebreathern och resten?
Grupp ett var Jari Huotarinen och Patte.
Deras uppgift var att göra hål i isen på Plura-sidan.
Grupp två var jag, Kaitsu och Jari Uusimäki.
Vår uppgift var att klättra in i Steinugleflåget
och föra dit bytesutrustning.
Nåja, Hamstern, dra igång sågen.
Stämningen var avslappnad, alla skämtade.
Vi var alla på gott humör då vi åkte iväg.
Det är lite halt här.
Jag tyckte allt gick bra.
Jari och jag fixade hålet och var färdiga
då grupp två sa att rutten var klar och utrustningen på plats,
och hålet var öppet så man kan ta sig ut.
Så vi satte igång.
Vad tycker du, ska vi vänta eller...
...ska vi bara sätta igång?
Samma åsikt.
Den berömda grottdykaren Hamstern.
Hålet.
Tammefan så klart det är!
Har du två syreflaskor?
Och två argon? - Ja.
Okej.
Men de är för hemresan?
Tja, hemresan...
Eller om det blir nöd.
Åtminstone inte i dag eller i morgon, men...
Då har vi ju en extra syre.
Då grupp ett gått ner i vattnet började vi förbereda
och vi gick ner cirka två timmar efter dem.
Dykningen mellan Plura och Steine var mycket krävande
men jag har gjort mycket mer krävande dykningar
med alla som var med den dagen.
Det borde inte ha varit för krävande.
Så här i efterhand kunde vi kanske ha gjort något annorlunda.
Men olyckan inträffade inom en mycket kort tidsram.
I den stunden gjorde jag allt jag kunde.
Men omständigheterna var inte lätta.
Början av dykningen hade gått bra för grupp ett.
Då de hade passerat det djupaste avsnittet
nådde de en trång tunnel på 110 meters djup.
Patte dök genom den först och Jari följde efter.
Hans utrustning fastnade i tunneln.
Det gav upphov till en lavin av problem
som han inte klarade av trots att Patte försökte hjälpa.
Vi hade passerat det djupaste avsnittet.
Grottan började stiga och jag gick igenom.
Jag såg att Jari blinkade med sin lampa mot mig.
Han signalerade att jag skulle komma.
Jag märkte att han trasslat in sig i linan.
Jag såg att han började bli nervös,
vilket är helt förståeligt om man fastnar på det djupet.
Jag sa åt honom att hålla sig lugn.
Han gav mig en flaska och jag började transportera dem fram och tillbaka.
I något skede hade han inget i munnen.
Han bytte regulatorer och... munstycken.
Sedan såg jag att han tog in vatten.
Jag försökte trycka regulatorn i hans mun
men det lyckades så klart inte.
Så småningom slutade han röra sig.
Jari var borta.
Jag stannade en stund och försökte få bort honom.
Men jag förstod att det inte skulle lyckas.
Jag andades också för snabbt.
Jag behövde lugna ner mig och tänka.
Det första jag tänkte var att när nästa grupp anländer
kommer passagen att blockeras igen...
Jag minns att jag tänkte att de alla blir instängda där.
Mina minnesbilder från olyckan är spridda.
Jag har inget sammanhängande minne av den.
Jag minns vissa bilder
av det som hände.
Plötsligt såg jag Uusimäki framför mig.
Han hade helt klart problem.
Han försökte ropa något till mig.
Jag förstod att något var fel.
Allt hände på ett par minuter.
Efter det såg jag att Uusimäki var...
...död.
Jag hade bråttom att avgöra vad jag ska göra.
Jag simmade förbi Uusimäki.
Sedan insåg jag att det fanns fler döda.
Jag menar Jari Huotarinen.
Bredvid Huotarinen var Vesa Rantanen
som försökte komma genom tunneln,
där Huotarinen hade fastnat.
Då beslöt jag att gå tillbaka samma väg jag kom
för jag visste inte om Vesa skulle komma genom.
Jag visste inte heller vad som väntade efter tunneln.
Skulle Patrik också vara där och blockera vägen?
Eller om rutten skulle vara fri.
130 meter ner hörde jag
att Huotarinens utrustning pep.
Sedan såg jag att Jari dött i tunneln.
Min nästa tanke var att komma framåt.
Jag måste komma förbi Jari i tunneln.
Jag visste att om jag vänder,
är dykningen tillbaka för tuff.
Kaitsu gjorde det slutligen, en dykning på mer än tio timmar.
Jag vet egentligen inte
hur jag höll mig samlad.
Min familj var antagligen den största orsaken...
...till att jag ville komma ut.
Två finska män har avlidit i en dykolycka i Nordnorge.
Även tre av deras vänner skadades.
Olyckan inträffade i en undervattensgrotta
nära staden Mo i Rana.
I den här bergstjärnen inledde finländarna sin tragiska dykning.
Enligt polisen befinner sig offren på 130 meters djup
och det behövs utländsk hjälp för att hitta kropparna.
Tills vidare är det förbjudet att dyka och röra sig i området.
Även om det är sorgligt på så många vis
att de inte längre är här med oss
är det onödigt att tänka på deras världsliga kroppar.
Det är bättre att minnas alla fina stunder vi fick tillsammans,
alla resor och dykningar vi gjorde tillsammans.
Jag tror inte på någon högre makt
men åtminstone kommer de alltid att finnas i våra minnen.
DEN INTERNATIONELLA DYKARGRUPPEN LYCKAS INTE FÅ UPP KROPPARNA
DYKNING I GROTTAN FÖRBJUDS
Vi var tvungna att avbryta operationen
eftersom vi ansåg att det var för riskabelt.
Vi bedömde läget och beslöt avbryta.
Tills vidare är tillträde till grottan förbjudet.
Det var polischefens beslut.
Är inte det andra offret ännu djupare ner?
Vi har inte nått fram till det andra offret
eftersom det första offret blockerar passagen.
Det är omöjligt att komma förbi honom.
Varje dykning på det djupet är en stor risk,
och ju fler dykningar vi gör,
desto större är risken.
Det här är verkligen för farligt.
Det är inte värt att riskera sitt liv
för den här uppgiften.
Operationen har avbrutits.
Vi kan inte bara lämna dem där.
Jag vet inte hur deras familjer och vänner skulle ta det.
Jag antar att det är en sorts grav men...
Jag vill inte ens tänka på det.
Jag har knappt sovit då jag tänkt på det som hände
och planerat hur vi ska få hem våra vänner.
Vi känner att det är vårt jobb att få hem killarna.
Vi har rätt team, rätt utrustning och förmåga att göra det.
Det vore skamligt att inte åka till Plura och få det gjort.
Operationen strider mot lagen, så problemet är
att vi måste ta fler risker, då vi tvingas jobba i hemlighet.
Men vi har inget annat val.
Vi kan inte lämna killarna i grottan.
På första dykningen börjar vi inte transportera någon.
Om han fastnar och vi måste återvända samma väg vi kom
blir det en mycket lång dykning.
Och han som kommer efter
kommer inte alls att ha kul.
Dykningen skulle vara för tuff.
Om allt går väl är vi klara efter tre dykningar.
Operationen omfattar 16 personer.
Vi har Kaitsu, Patte och jag.
Vår uppgift är att dyka djupast ner till offren.
Vi frigör dem och tar upp dem till grundare vatten.
Men vi kan inte göra det utan
säkerhetsdykare och assisterande dykare.
De ser till att vi kommer bort säkert
och de fungerar som en länk mellan oss och ytan.
Jag fungerar som surface manager. Jag sköter operationen på ytan.
De andra sköter dykningen.
Efter olyckan i Plura har jag fortfarande
men av dykarsjuka i ryggraden, så jag kan inte dyka själv.
Men jag åker med och hjälper de andra.
Jag tog några liksäckar från lagret.
Jag lägger dem i säckarna om ingen annan vill.
Ska vi inte lämna dem i vattnet?
Jag tänkte att vi kan ta dem till ytan.
Jag kom att tänka på, finns det några djur i grottan?
Det är inte ett problem. - De kan inte ta sig in i säcken.
Skulle de vara bättre om de stannade i vattnet
med ansiktet neråt?
Det kan ta ett par dagar
innan vi får ut dem.
Säcken är lufttät. Den har blixtlås.
Fick du reda på något om dödsstelhet?
Grundteorin är att det börjar under de sex första timmarna
och under de följande sex timmarna har det garanterat börjat.
Sedan pågår det i de följande tolv timmarna
och under de tredje tolv timmarna börjar det försvinna.
Det är vad som sker i normal temperatur
men processen är långsammare då det är svalare.
Den är helt annorlunda i kallt vatten.
Hur är det med ruttnande? Det tar månader.
Eller kanske en månad?
Jag tänkte bara på hur mjuka...
De har varit i sina dräkter.
Så det är inte lika illa som om de hade varit i vattnet.
Vad mer? - Kommunikation mest.
Vi måste förbereda oss mentalt på att vi åker fast.
Det skulle ställa till med en mediacirkus.
Om någon frågar något
säger vi så klart inte vad vi gör, vi bara dyker.
Eller vi spelar så dumma som möjligt, det borde vara enkelt.
En riskfaktor är att vi har känslor med i spelet.
Vi känner alla offren.
Men grottan, omständigheterna,
just det stället...
Ingen annan har varit där, eller lyckats dyka dit,
förutom gruppen som är på väg dit.
Tänkte Laura komma eller inte?
Du kan ringa och fråga henne.
Fast hon kanske ska komma på vrakseminariet.
Okej. Det var den 27:e. Från fredag till måndag.
Så fyra dagar på stället.
Så en sex dagars resa om man tänker en dags resande per sida.
Det som man inte riktigt kan förbereda sig för,
speciellt Kaitsu, Patte och Sami,
är hur det ser ut då de kommer ner dit.
Och hur det påverkar dem mentalt.
Så att de kan hålla sig samlade.
Men jag litar på att de klarar det.
Olyckan i sig var redan så tuff för dem
och de tog sig upp till ytan.
Jag tror inte att det är en omöjlig uppgift.
Dåliga saker som kan hända...
Det vore mycket illa om dräkten rivs sönder.
Man vore tvungen att återvända till ytan, annars dör man.
Kan jag få ett papper?
Jo.
Tack.
Tilltagande andningsfrekvens är inte heller bra.
På djupt vatten genereras mer koldioxid
och man klarar inte av att funktionera.
För utomstående verkar det säkert som onödigt risktagande.
Men man kan hamna i problematiska situationer när som helst i livet.
Man kan inte förbereda sig för allt som kan gå fel.
Man kan bara inte öva på att träffa en död vän
på 110 meters djup.
PLURDALEN, NORGE
Plurdalen ligger i närheten av staden Mo i Rana.
Den omges av höga berg på båda sidorna.
Några hundra meter bort är Pluragrottans mynning
och en kilometer bort är ingången
till Steinugleflågets torra grotta
som är ett massivt ras.
Det är 300 meter från grottmynningen upp till ytan.
Och höjdskillnaden är 100 meter.
Det är en tuff uppgift att ta sig från grottöppningen till vattenytan.
Ni måste bära dykflaskorna
minst 30-40 meter ner längs sluttningen
Backen är så brant.
Tommi! Stanna där. Vänta lite.
Jag ger dig de här, Jani. Vi ska tammefan få ut dem.
Här är den första.
Är det mycket grejer kvar där uppe?
Ett par flaskor och skotern.
Okej.
Är vi klara nu?
Ja. - Bra!
Finns det något kvar där uppe?
...18, 19, 20. Det borde finnas 24.
Det finns tre eller fyra där uppe. Vi tar dem i morgon.
Det finns några saker som bestämmer vad vi gör i morgon och övermorgon.
Vad vill vi ta upp därifrån?
Vill vi bara få upp killarna
eller vill vi få upp killarna och deras utrustning?
Om vi vill få upp mer utrustning
kommer det att ta en till två dagar längre
och en del av oss kommer att sticka före det.
Om vi går dit i morgon får vi Jari
och antagligen hans skoter.
Beroende på vem alla som dyker ner
kan vi även få upp rebreathers.
Kaitsu, minns du om Jari stängde loopen?
Jag minns inte, eller, jag såg inte.
Om loopen var stängd och maskinen är torr
kunde det vara värt något för arvingarna.
Men vi måste komma ihåg riskerna.
Kanske vi inte borde ta risken. Vi kan inte sälja en död mans utrustning.
Om den är upp och ned kan den vara full.
Det enda är egentligen Uusimäkis skoter.
Hans fru får tillbaka den och vi kan hitta en köpare.
De skulle få lite pengar för den.
Det är lätt att ta den, den väger inget.
Så borde vi ta Jari och båda skotrarna?
Ja. - Då får vi allt i morgon.
Okej. - God natt.
God morgon. Hur är det?
Bra, tack.
Är någon av er på väg till Mo i Rana i dag?
Vad? - Är någon på väg till Mo i Rana?
Jag vet inte, kanske.
Ni behöver bränsle. - Okej.
Om någon åker blir det i kväll.
Kan vi använda din snöskoter?
Jovisst. Tanken är tom.
Det finns lite kvar men vi kör slut på det.
Hur stort ska jag laga?
Knacka lite.
Så här?
Jari Huotarinen och jag var goda vänner.
Jag har tänkt på hur jag kommer att reagera
då jag ser mina vänner på botten.
Då jag tvingas se dem i ögonen igen.
Men på något sätt kan man psyka sig
och tänka på det senare.
Dykning är en mycket psykisk gren.
Alla känslor mångdubblas,
rädslor och...
Nerver av stål hjälper mycket.
Den egentliga isen är under.
Den var inte så tjock ändå.
Då man upplevt en så traumatisk händelse,
allt prat och annat om ämnet,
det gör att känslorna är med i spelet.
Jag vill aldrig uppleva något liknande på nytt.
Fler olyckor får absolut inte inträffa.
Det värsta tänkbara är att räddaren blir offer.
Hör du mig, Laura? - Jag hör dig.
Hundra minuter från och med nu.
Så grupp två kan ge sig iväg om hundra minuter?
Precis, men vänta lite till.
Vi ser till att allt är i ordning. - Okej, säg till sedan.
Vi ses på andra sidan.
Det kommer under här.
Det kom ett bergras.
Så sikten kan vara noll till en början.
Vad är klockan? - 15:47.
Okej.
Inte för snabbt då så jag hinner efter dig med skotern.
Jag lägger växeln i tvåan. - Det blir bra.
Okej.
(Patrik:) Det är skoterns lina. (Sami:) Jo, okej.
(Patrik:) Det fanns inget kvar. (Kai:) Vad?
(Patrik:) Inga flaskor kvar.
(Kai:) Jag sa till dig att Sami tar med fyra!
Det krävs exceptionell sinnesro att sakta ner andningen
och lugna ner sig.
Börjar man andas dåligt, produceras mer koldioxid.
Man blir mindre och mindre alert.
Då situationen går tillräckligt långt blir dykaren passagerare
och dykpartnern tvingas slutföra operationen.
Man kan inte göra något.
Det är Jani.
Hej!
Jani...
Fan också.
Det gör riktigt ont.
Jahapp.
Fan. -Började det här mot slutet eller tidigare?
Det kändes lite vid sex meter
men började ordentligt nu då vi kom upp tillbaka.
Det kändes som att handen huggs av med en ovass yxa.
Det här började ju bra. - Ingen vidare start.
Ta det lugnt och andas in syre.
Jag ordnar skjuts och mer syre
så ser vi om vi måste föra dig någonstans.
Laura fick symptom av dykarsjuka.
En stund trodde jag att allt far åt helvete.
Jag tänkte på hur det månne ska gå.
Jag började tänka "vad fan håller vi på med".
Jag frågade om hon ens kan sitta i bilen
om vi måste föra bort henne.
Hade hon behövt helikopter hade hela operationen äventyrats.
Det här är inte bra.
(Kai:) Var är du?
(Kai:) Vad gör du där, för helvete!
Ingen borde dyka ner om det inte känns rätt.
Man äventyrar inte bara sig själv, utan även de andra.
Återkommande olyckor har fått mig att ifrågasätta
meningen med den här sporten.
Jag vill verkligen dyka
men jag oroar mig mer och mer för de vänner jag dyker med.
Jag vill aldrig gå igenom samma sak igen.
Jag har sovit så dåligt
så jag kände att jag inte var i stånd att dyka.
SAMI OCH PATRIK FORTSÄTTER DYKA EFTER ATT KAI VÄNT TILLBAKA
(Sami:) Vi fortsätter.
(Sami:) Där är första.
(Sami:) Och där är andra Jari.
(Sami:) Ska vi börja skära?
(Sami:) Skär det där.
(Patrik:) Vad? (Sami:) Skär av gummisnöret.
(Sami:) Lugn, lugn.
(Patrik:) Ta bogserlinan. (Sami:) Okej.
(Sami:) Styr lite.
(Patrik:) Vänta, jag kommer förbi.
(Patrik:) Rätt trångt.
(Sami:) Vad? (Patrik:) Trångt.
(Patrik:) Lyckades det? (Sami:) Nej.
(Patrik:) Ska vi ta en paus? (Sami:) Ja.
(Patrik:) Ska vi sticka? (Sami:) Ja.
(Sami:) Lyft, lyft.
(Sami:) Jani, hitåt!
(Janne:) Hur långt bort är Uusimäki?
(Sami:) Bara 20 meter.
(Janne:) Sitter han fast? (Sami:) Nej.
(Janne:) Så vi får honom i morgon? (Sami:) Ja.
(Janne:) Okej.
(Janne:) Jag börjar ta mig uppåt.
(Sami:) Gör det, vi klarar oss nog.
(Patrik:) Ta honom inte helt upp. (Jani:) Nej.
EFTER 6 TIMMARS DYKNING
Bra, Patte! - Nåja!
Det är ljusare än senast.
Det var rätt mörkt då.
Orkar du gå ända upp? - Jodå.
Uusimäki var upp och ner och alla flaskor fast.
Och Jari var på sina knän precis som jag lämnade honom.
Precis som jag mindes.
Det här var en lyckad resa.
Jag har väntat på det här i ett par månader.
Jag har inte kunnat tänka på något annat
än på att få den här dykningen gjord.
Nu börjar målet vara i sikte.
Tror du att den här natten går lite bättre?
Var du rastlös?
Jag har tänkt på det här varje natt
sedan jag vandrade bort härifrån. - Jo.
På när vi kan komma och hämta bort dem.
Vi är på god väg nu. - Vi klarade oss hit.
Det där...
I morgon tar vi oss härifrån dit,
tar med oss andra Jari och kommer upp tillbaka.
Senast visste jag inte om jag borde komma upp eller stanna där nere.
Jag är i princip klar, men jag väntar på Sami.
Om du väntar, ska vi gå upp tillsammans?
Sami och jag talade under dekompressionen.
Han frågade om Kaitsu ska dyka i morgon.
Jag tror att Kaitsu aldrig dyker med oss igen.
Jag såg det i hans blick i morse.
Normalt talar han aldrig, men i morse sa han
att han verkligen inte vill dyka.
Bra att han sa det. - Jo verkligen.
Om han brutit ihop där nere... - Då hade vi alla suttit i skiten.
Jag kunde ta ledigt på onsdag då jag är så gammal.
Det är första gången du säger det. Oftast är det jag.
Men du var seriös. Jag bara skämtar.
Du måste verkligen vara gammal. - Jag är inte gammal.
Du har redan problem med det. - Jo, det har jag.
Då man når 40 börjar det gå nedåt.
Jag trodde aldrig att jag skulle leva till 30.
Det blev också en lång dykning.
Finns det nåt varmt att dricka? - Jo.
En kopp med nudlar?
Ja, nudlar vore gott.
Det här är en jävligt bra dag. - Jo.
Jag var jätteförsiktig i alla trånga gångar.
Vi borde alltid göra ett par dykningar.
Inte som vi alltid gör, siktar direkt på målet.
Liksom senast vi kom hit.
Om vi gjort en dykning först hade läget säkert varit annorlunda.
Det var helt vårt eget fel.
Nu då allt är på det klara borde nästa dykning gå snabbt.
Bra, killar! - Vi kan ta kväll.
Verkligen.
Stämningen var så bra efter den lyckade dykningen på måndag.
Det gick bättre än vi tänkt oss på många vis.
Trots att man försökte undvika
att tänka att nästa dykning kommer att gå lätt,
gick det precis så.
Man ska aldrig på förhand förvänta sig att det går bra.
För då gör det aldrig det.
Jag antar att de traumatiska minnena avtar med tiden.
Eller så lär man sig att leva med dem.
Om något händer mig, vad händer då med min familj?
Det kanske är en orsak
till att eventuellt lägga av med dykningen.
Vi är väl redo att ge oss iväg.
Jag är inte så ivrig. - Det tror jag.
Jag stannar ovanför ytan. - Jo jag hörde det.
Inget fel med det.
Man ska inte dyka om det inte känns bra.
Så vi har typ 90 minuter?
Ska vi föra ner grejerna och kolla utrustningen?
Så är allt klart.
Jag checkar det som behövs på Uusimäki.
Främst var han andades, trycket.
Jag lämnar skotern på andra sidan.
Och sedan... - Vi kommer med vår skoter.
Du kan säkert börja simma i sluttningen.
Jag kan stanna vid tunneln, det är ju inte långt från Jari.
Nej, bara cirka 20 meter.
Jag kan stanna där och dra honom.
Som du vill, vi får dit honom enkelt.
Du kommer med skotern och jag filmar.
Sedan börjar vi skära. Ska vi skära... de här?
Alla remmar så den faller av.
Axelremmen, magremmen...
Den borde komma av då man drar.
I går hade vi i treans växel eller gasen i botten.
Om det verkar som att han inte flyttas alls,
försök sakta ner och varva upp igen.
Du hör order bakifrån. - Ropa "stopp"...
Eller "fullt ös, kör på".
"Kör" är säkert tydligast. - Kör eller stopp.
Kuusamo... - Ja jävlar!
"Taas kutsuu mua Kuusamo..."
Ok, jag sticker. - Gör väl.
Hejdå!
(Sami:) Var det dit? (Patrik:) Var det inte här?
(Patrik:) Tja... Det var nog dit. (Sami:) Jo.
(Sami:) Ok.
(Sami:) Sitter hårt.
(Patrik:) Fan också!
(Sami:) Vänta, vänta!
(Sami:) Grottan rasar!
(Sami: ) Kör på!
(Sami:) Dra, dra!
(Sami:) Dra, dra. Kör, kör!
(Patrik:) Jävlar! (Sami:) Dra, dra.
Kaitsu? - Ja.
Vad är klockan? - Tio före.
Borde vi gå nu? - Ett par minuter än.
Ingen brådska, då ni är klara.
Janne, har du allt? - Ja.
(Patrik:) Fan vad tungt det var.
(Patrik:) Han var så jävla positiv.
Jag rev sönder dräkten men det hjälpte inte.
(Patrik:) Jag skrek åt Jani
att vi ska fästa flaskorna i repet,
att de skulle trycka ner honom.
(Patrik:) Men han hade bråttom och hörde inte.
(Veli:) Dra, dra!
Vänta!
(Janne:) Vi får mer tyngd av den där.
(Janne:) Vi fäster den tunga flaskan i midjan.
Den som är i änden på snöret!
(Veli:) Du, stopp!
(Veli:) Hej, hej! Nu rymmer han!
(Veli:) Kom ner fort. (Mika:) Vad?
(Veli:) Neråt!
Håll i linan!
EFTER 5 TIMMARS DYKNING
Fick de honom?
Är linan här? - Fick de honom?
Jo han är här under.
Så båda är uppe? - Ja.
Han är 30 kilo positivare än Huotarinen.
Jag svimmade nästan några gånger. - Vi fick ta några pauser.
Fäst den under din arm och säkra den där.
Vi lägger den här där, det är nära.
Jo, vi lägger Uusimäki där.
Dra det ändå så spänt
att knuten inte går upp.
Vesa.
Bra jobbat, killar!
Jag gav mitt allt.
Allt på spel. - Ja.
Jag är helt utmattad.
Vilket lätt litet jobb. - Ja.
Det känns som att jag är helt ur form.
Jag tar av den. - Nu kan du öppna den.
Har Kaitsu redan burit upp alla grejer?
Största delen är vid bergsfoten.
Jag antog att han jobbat häcken av sig.
Nej han var ute. - Är han helt utmattad?
Han mår säkert okej nu.
Det har varit tufft för honom. - Ja.
Jag tänkte, då vi höll paus,
om det varit problem och jag tagit fel regulator
hade det varit kört.
Jag kunde inte fortsätta. - Var hände det?
Vid 90 meter.
Jag bara höll mig fast i en sten och andades så djupt jag kunde.
Jag måste kolla upp mina lungor och gå på rehabilitering.
Avgiftning, nej utan rehabilitering.
Hejsan, hejsan.
Tjenare!
Kan du ta min fena?
Var ska jag lägga apparaten? - Ända upp om du orkar.
Visa vägen, Vesa.
Surface managern går först, Jag kan ge dig en knuff.
Nej, sluta. - Okej, inte mer?
Rör mig inte, för fan!
Jag har inga fobier, men bort med tassarna från min bak.
Jag kan lika bra bära dem ända upp.
Patte, märkte du? Grottan kollapsade.
Jo jag märkte.
Det syns i materialet,
jag höll på och klippte och en sten faller på mig.
Jag tänkte: "Vad var det? Nu rasar grottan!"
Jag försökte få den att falla och fortsatte bara.
Till slut lyckades det.
Jaha, vi får väl börja bära upp grejer.
Jag tänkte att grejerna där nere
får bli kvar som minnesmärke.
Om någon går ner, eller...
när det är tillåtet att gå dit och någon vill,
kan det vara en påminnelse om hur krävande stället är.
Jag har mycket större aptit nu än då vi först kom hit.
Jag vet inte om det är allt bärande eller nåt annat.
Jag antar att det är nåt annat.
Vi får hoppas att sömnen också kommer lättare.
Har Maria fått någon information i dag?
Jag lovade meddela Uusimäkis familj att allt är okej.
Visst är det tufft att kompisarna tvingas få ut dem
men om ingen annan kan...
Det har varit tufft för oss att få ut våra vänner.
Men å andra sidan är det här också en hyllning till dem.
Om det var jag, så visst vore det sjukt fint
att få eskort för den sista resan.
Att vänner kommer ner och hämtar en.
Verkligen.
Talar jag med Bjørn Einar Bjørnå? - Ja.
Hej och god morgon. Sami Paakkarinen här.
Jag ringer från Plurdalen.
Jag förstod att ni var utredare i dykolyckan
som inträffade i Plurdalen förra månaden.
Ja, det stämmer.
Vi har nyheter till er.
Vi har fått upp kropparna.
Okej.
Vårt projekt har pågått i fem dagar.
Kropparna finns nu i Steinugleflågets torrgrotta.
Båda kropparna? - Ja.
Är ni på... gården i Plurdalen?
Ringer ni därifrån?
Ja, jag ringer från gården i Plurdalen.
Jag förstår.
Vi tog också upp det ena offrets skoter,
en handledsdator och en dykflaska.
Vi har dem till er
samt videomaterial från operationen.
Vi vill ge allt till er.
Så ni fick upp båda offren?
Ja, det gjorde vi.
Jag meddelar min chef
och sedan kontaktar en polis er.
Passar det? - Det passar bra.
Vad, vad... Båda?
Båda? Ja, ja.
Ska vi lägga dem i säckar? - Jag har ingen åsikt i saken.
Jag tyckte att vi skulle lämna dem i vattnet, men...
Jag är starkt för att lägga dem i säckar.
Men om Torsten av någon anledning motsätter sig...
så låter vi bli.
Då gör vi det inte.
Jag önskar att vi visste hur länge myndigheterna dröjer.
Det skulle hjälpa oss avgöra.
Det mesta börjar vara packat.
Okej.
Vi tänkte ha en minnestund i kväll.
Och sätta dem i liksäckar.
Har ni bestämt det? - Så planerade vi
men du tyckte att det var en dålig idé?
Nja, det vet du bäst själv.
Det är lufttäta vakuumpåsar som sluts med blixtlås.
Jag använder dem på jobbet.
Gör så som du anser bäst.
Vi skulle gärna göra så. - Då gör ni så.
Saken är klar.
Det blir nån gång på kvällen.
Tack till alla som har hjälpt oss.
Hoppas att vi kan göra en gentjänst nån gång.
Kontakta oss om ni kommer till Finland.
Vi kommer aldrig till dig, Patrik!
Okej. Vi ses på sommarn!
Jag kommer till Finland och bastar! -Passar bra.
Det hade säkert plågat mig länge,
om vi inte kommit tillbaka och dykt.
Alla förstår hur viktigt det är för de anhöriga
att få hem grabbarna och begrava dem.
Så att det finns ett ställe dit man kan föra blommor.
Tack till alla för att ni deltog i det här.
Nu får vi hem båda Jari.
Stort tack för min del också.
Det här hade aldrig lyckats utan er.
Tiden läker alla sår. Kanske även i det här fallet.
Men jag ser inte mig själv
som någon hjälte.
Vi bara hämtade hem våra vänner.
481 och 483 på väg, styrkan totalt tre.
Vi kan börja. God måndag morgon, allihopa.
Före den utvidgade ledningsgruppens möte
har vi en utmärkelse att dela ut.
Vi kan börja repetitionen.
Men inte än.
Tur att vi inte söp i går.
Värst mycket.
Hämtningen av offren var en extremt utmanande process.
Varken norska eller brittiska dykare klarade av det.
Det var också ett bevis på genuin professionell hängivenhet
och respekt för kamratandan.
Sami, vad ska vi lägga som ditt motto?
Jag kom inte på något tidigare, så knappast nu heller.
Hitta på något fyndigt du.
Samma legendariska ord som du sa före det första djupa dyket:
"See you on the other side."
Vad är det här? - En oliv.
Gillade du?
Inte? Den är i din mun än.
Spotta ut den i servetten.
För era insatser har republikens president beviljat er
medaljen av första klass av Finlands Vita Ros orden.
Gratulerar. - Tack.
Var så god!
"Kan du göra något i morgon, gör det i morgon."
Tack. Sami, din tur.
När?
Ett ögonblick. Se in i kameran.
Varsågod!
"Lämna inget tills i morgon."
Tal hör inte till mina starka sidor, men...
Så som jag ser det hade vi inget val.
Vi var tvungna att få upp våra vänner helt enkelt.
Vi tog en liten risk och åkte för att hämta dem.
Jag hade aldrig klarat det ensam.
Jag hade ett bra team. De borde alla få medalj.
Men...
Någon annan får väl ansöka för dem.
Det var det.
POZO AZUL, SPANIEN
Om jag inte kan dyka mer, kommer det att lämna ett stort tomrum.
Alla mina vänner är kopplade till dykning.
Jag vill inte tänka på fortsättningen innan jag kommer ner i vattnet
och känner om dykning ännu känns bra.
Eller om jag har rädslor
eller hämningar som hindrar mig från att dyka.
Jag vet inte om den här olyckan förändrat mig på något vis.
Skulle det gynna min familj
om jag slutade och hittade på något annat?
De vet att jag måste dyka.
Min fru frågade tjejerna om jag ännu får dyka.
De hade svarat:
"Han måste för han är så arg om han inte får."
Jag vill dyka. Jag är bra på det.
Jag njuter av det. Så ser jag på saken.
Ibland är det svårt att motivera hemma då man ska dyka.
Man måste förklara mycket.
Till exempel hurdana risker det innebär.
Det är irriterande att behöva förklara så mycket.
Men visst är jag skyldig dem en förklaring.
Det skulle vara svårt att säga att jag ska dyka på samma ställe igen.
Det skulle säkert kännas orättvist för de anhöriga.
Tiden får utvisa hur jag gör.
Jag kan se att någon annan också dragit fast den.
Såja. - Tack.
Måste du fråga varför jag måste ner dit
kommer du antagligen inte att förstå svaret heller.
Det är svårt att förklara för en person som inte förstår sporten
varför vi söker oss till platser
som i princip är fientliga för människan.
Hur jag än försöker artikulera och förklara
kommer du aldrig att förstå varför jag måste dit.
Patte! Var försiktig där nere.
NORSKA POLISEN BESLÖT ATT INTE VÄCKA ÅTAL MOT DYKARNA
TILLÄGNAD MINNET AV JARI HUOTARINEN OCH JARI UUSIMÄKI
.:: RAPiDCOWS - www.hounddawgs.org ::.