Siden jeg var ung, har jeg været besat af en søgen efter perfektion.
Sandsynligvis fordi det var et ord, som mine arkitektlærere
gentog hele tiden.
I mine tidlige år som arkitekt
blev jeg besat af at tegne smukke bygninger,
proportionelt nøjagtige.
Men for 20 år siden gennemgik jeg en krise,
som fik mit til at genoverveje mit arbejde.
Den ubehagelig sandhed er, at det, vi kalder arkitektur,
faktisk er en branche, der bygger for den rigeste 1% af befolkningen.
Det er forkert, hvad angår social retfærdighed,
og det er en klodset forretningsstrategi.
For 15 år siden besluttede vi at ændre vores målgruppe,
så vi rejste til Rwanda med det formål at bygge hospitaler.
Der fandt vi en klinik, hvor mødre blev syge af dårligt design.
Noget af et paradoks, ikke sandt?
Når vi ved, at det at kunne se naturen kan forbedre helbredet markant,
hvorfor så ikke konstruere et hospital, hvor hver familie har egen udsigt?
Det var afgørende at tegne hospitaler, der fulgte den logik, men...
at hjælpe de lokale med selv at bygge det,
var en af de mest berigende oplevelser i hele mit liv.
For 20 år siden, efter en alvorlig personlig krise,
forstod jeg, at arkitektonisk perfektion
ikke handler om at tegne smukke bygninger.
Jeg tror oprigtigt, at stor arkitektur kan helbrede,
så længe den fokuserer på det essentielle
og glemmer alt andet.
Som Antoine de Saint-Exupéry sagde:
"Perfektion opnås ikke, når der ikke er mere at tilføje,
men når der ikke er mere at fjerne."
Tak.
Merci beaucoup.
"Til Concha", værsgo.
Bien, bien, désolé. I må have os undskyldt,
Jeg må tage hr. Angust med, ellers kommer han for sent til sit fly.
Merci beaucoup.
-Bilen er her. -Godt.
Tak, fordi du kom til Paris. Du kan jo ikke lide den.
Hvordan skulle jeg kunne det? Solen gemmer sig jo.
-Går du stadig med den, Jeremi? -Jeg kan ikke glemme hende, Jean.
Det har varet længe nok. Hun forlod dig for 20 år siden.
Jeg har måske brug for ferie.
Det har jeg sagt i måneder. Du arbejder for meget. Mød andre.
-Jeg skal af sted. -I orden. Allez. Bon Voyage.
Tror De, vi kommer til tiden?
Lige akkurat, den herre. Hvis trafikken aftager, når vi det.
Undskyld. Hallo? Hallo, kom nu.
Hej, undskyld, jeg forstyrrer, men ingen lægger mærke til mig.
Du skal vel ikke til lufthavnen?
Jo, hvis vi kan for trafikken.
Det er så pinligt, men jeg er ved at komme for sent til mit fly,
og der er ingen ledige taxaer. Må jeg køre med?
-Undskyld, jeg ville ikke ulejlige dig. -Kom, hop ind.
Ja? Tak, tak!
-Hop ind. Tag dig ikke af ham. -Tak.
-Jeg er gennemblødt. -Det kan jeg se.
Jeremiasz Angust?
Var du til min konference?
Nej. Dit navn står på bogen i din taske.
Selvfølgelig.
Det gør din adresse også, i Warszawa.
Ja, Warszawa.
Jeg hedder Texel. Texel Textor. Jeg er fra Holland.
Er du forbavset over mit navn eller min nationalitet?
-Dit navn. -Ja, det er vist lidt sært.
Ja, det er, men det klinger godt.
Hold da kæft, du er den første, der kan lide mit navn.
Vidste du, at Textor er... Pis!
-Hvad er der sket? -Min kuffert.
-Du havde kun din taske, da du kom. -Stop bilen, tak!
-Hvorfor? -Pokkers!
Den står der, hvor du samlede mig op. Mit pas er i den.
-Stands. -Vi kommer for sent, den herre.
Er De venlig at standse.
Jeg satte den i døren, så den ikke blev våd.
-Kommer du for sent til dit fly? -Det er jeg bange for.
-Godt så. Jeg går tilbage. -Kan du tage en taxa?
Jeg ledte efter en ledig taxa i en time.
Vær venlig at vende om.
Tak.
I guder, han kunne have stået ud.
Der røg hans drikkepenge.
Merci.
Vil du vide, hvorfor jeg hedder Texel?
Fordi mine forældre er vilde med øen Texel i Holland. Kender du den?
-Jeg har hørt om den. -Mit efternavn er Textor.
Textor kommer af "texere" på latin, hvilket betyder at væve.
Så det betyder egentlig "sammenvævede ord".
Men jeg foretrækker den større betydning, altså "den som væver tekst".
Interessant.
Det er ærgerligt, jeg ikke er forfatter.
Det kan du altid blive.
Tror du det?
Så er vi her.
Jeg må løbe. Det var en fornøjelse at møde dig.
Du! Held og lykke!
AFGANGE
WARSZAWA - LUKKET
Pis.
Hej, Jean. Jeg stødte på problemer på vejen og nåede ikke mit fly.
Er det rigtigt? Skal jeg komme?
Nej, nej. Det er kun to timer. Jeg klarer det.
-Ring, hvis der er noget. -Ja. Farvel.
Hyg dig i lufthavnen.
-Velkommen til VIP-loungen. -Tak.
Tak.
SE KOMMENTARER
"Han forklarede kun, hvad vi allerede havde læst i hans bøger. Skuffende."
KOMMENTAR SLETTET
Vi nåede ikke vores fly.
Vi må bare vente.
-Hvordan er din bog? -Jeg læser ikke en bog.
Åh, jeg forstår. Jeg kan heller ikke læse med mennesker omkring mig.
Manner, jeg hader lufthavne. Gør du ikke også?
Man skulle møde spændende mennesker i lufthavne,
men hvilken slags mennesker møder man her?
Nej.
Hvilken slags?
Alle er forretningsmænd på forretningsrejse.
Og er forretningsrejser ikke en forkastelse af selve rejsen?
Jeg synes, det bør kaldes kommerciel deplacering. Synes du ikke?
-Det er et interessant begreb. -Ja, det er interessant.
Jeg er nu sikker på, du er på forretningsrejse.
-Ikke ligefrem. -Du er tydeligvis ikke på ferie.
Jeg har faktisk ikke lyst til at snakke.
-Hvor uforskammet. -Hvad?
Jeg synes, du er ret uforskammet.
Jeg forstår ikke. Jeg nåede ikke mit fly på grund af dig.
-Ja, og jeg nåede heller ikke mit. -Og nu er du efter mig.
Sikke en masse fjendskab.
Hvem er du?
Undskyld. Jeg hedder Texel. Texel Textor. Jeg er hollænder.
-Og hvad fanden vil du mig? -Det er ikke forbudt at tale sammen.
Og du kan ikke tvinge mig til at svare.
Godt. Så må jeg vel fortælle om mig selv.
Vil du have mig til at gå?
Nej. Kom nu.
-Hvorfor gør du det? -Fordi jeg har lyst.
-Og jeg har lyst til... -At stikke mig en.
-Jeg ville ikke sige... -Nej, men det er tydeligt.
Men forresten er fysisk afstraffelse forbudt,
og slår du ovenikøbet på en kvinde... Se, det er særligt tabuiseret.
Har du ikke større ambitioner end at genere andre?
Nej.
-Men det har jeg. -Nej.
-Hvor ved du det fra? -Du ligner en forretningsmand.
Det er ikke en særlig stor ambition at tjene en formue.
Jeg er ikke forretningsmand, men arkitekt.
-Er du virkelig? -Se dig omkring.
Det er mit værk.
-Er du arkitekten? -Kan du se modellen der?
Og vi er ... her?
Nej, vi er her.
-Var du glad for resultatet? -Ikke helt.
Det er længe siden. Jeg har poleret min stil i årenes løb.
Den oprindelige konstruktion havde unødvendige elementer, rum...
"Perfektion opnås ikke, når der ikke er mere at tilføje,
men når der ikke er mere at fjerne."
Var du ikke til min konference?
Mig? Nej.
Jeg synes, at denne bygning er fantastisk.
Du? Lad os få noget at drikke.
-Nej tak, jeg har meget arbejde. -Kom nu.
Jeg har været til gene og fik dig til at komme for sent til dit fly.
-Det behøves ikke. -Du gør det værre for mig. En cocktail?
Jeg tolker dit smil som et ja.
Kom.
Jeg har et spørgsmål: Hvorfor valgte du at plage mig?
Du inspirerer mig. Der er en vis ledighed over dig.
Tag ikke fejl. Jeg er ikke ledig.
I lige måde. Du lader til at være nysgerrig.
Nysgerrig?
Jeg tror faktisk, at du brænder for at høre min hemmelighed.
Tror du virkelig, jeg er interesseret i at høre om dig?
Det kan du tro.
Sig mig ... har du nogensinde dræbt nogen?
Hvadbehager?
Jeg dræbte nogen, da jeg var lille.
Du laver sjov, ikke?
Nu fangede jeg vist din interesse.
Glimrende. Så må jeg bede dig om at lukke øjnene
og forestille dig den historie, jeg nu skal fortælle dig til mindste detalje.
Den er i tre dele. Den første del er ulækker, den anden uhyggelig,
og den tredje ender med kærlighed. Er du parat?
Ja, i orden så.
Godt. Jeg må have været ti år gammel.
Jeg boede i en forstad til Rotterdam i en lille lejlighed med min mor,
hendes mand og vores tre katte.
Jeg kender det godt, jeg voksede op i sådan et kvarter.
Man kunne altid høre naboerne.
-Nej, pis! -Hvad er der galt?
-Hvilken bygning ser du for dig? -Hvorfor?
Du forestiller dig en bygning fra din barndom, ikke?
Ja. Typisk kommunistbyggeri.
Godt, det er normalt. Når vi hører en historie,
danner vi billeder fra vores egen hukommelse.
Vi bliver dybest set historiens arkitekt.
-Det er kløgtigt observeret. -Ja.
Men vær forvisset om, at din bygning var langt fra at være som min.
For jeg boede i en autocamper på en campingplads langt uden for byen.
Glem ikke, at den første del af min historie ville være ulækker.
Da jeg var lille, var mad altid et problem for mig.
Jeg var meget kræsen, og min familie kunne ikke lave mad.
Fisken var enten for gammel, eller kødet var alt for sejt,
og min mor lavede altid mad, og Tyksak spiste alt.
Hvem?
Det kaldte jeg min stedfar, fordi han altid spiste,
mens han var meget højlydt. Det var ulækkert.
Jeg sad der bare i stilhed. Jeg var et meget stille barn.
Åh, forresten var de tre katte tilløbere ... ikke racekatte.
Jeg forestillede mig dig med briller.
Det er en kliché, men ja, jeg bar briller.
Og med en trist mine.
Du har ret. Når et barn ikke føler sig elsket, kan det ses i ansigtet.
Var du ikke elsket?
Min mor talte kun til mig for at nøde mig.
Jeg forsøgte virkelig, det gjorde jeg,
men når jeg skulle sluge, kunne jeg ikke få noget ned.
Så slog Tyksak mig i ansigtet.
-Sagde din mor aldrig noget? -Nej. Hun fandt bare på en ny strategi.
Når jeg ikke spiste op, skulle jeg give kattene mad.
Ved du, hvad de vil have at spise? Slimet kattemad på dåse,
alle kødrester og sommetider endda kaninindvolde blandet med ris.
Var det bedre end tæsk?
Nej. Jeg foretrak faktisk at få tæsk, for jeg skulle lave maden med hænderne.
Ellers ville de tåbelige katte ikke æde det.
-Var afstraffelsen så til nogen nytte? -Nej.
En dag skete der faktisk nogen utænkeligt.
Kattene mjavede og mjavede og gik amok om benene på mig.
Og så, pludselig,
tog jeg en håndfuld.
Og proppede den i munden.
Hvor ulækkert.
Det var udsøgt. Jeg havde aldrig smagt noget så lækkert, men jeg var skrækslagen.
Jeg vidste, at det egentlig ikke var mig, der ville spise det.
En indre fjende fik mig til det,
en indre fjende, som var tusinde gange stærkere end tøsedrengen Gud.
-Jeg tror ikke på Gud. -Godt, du har ret.
Der findes intet bevis på Guds eksistens, men den indre fjende er håndgribelig.
Den krydser din vej hver eneste dag og smadrer alt af værdi.
Den fremkalder al din og dine venners ensomhed.
Den fremkalder lede ved dig selv.
Ved du hvad? Der findes læger til tilfælde som dig.
Undskyld, nu skal jeg ikke genere dig længere.
Du, vent.
Det må du undskylde.
-Er du sulten? -Hvadbehager?
Jeg ved ikke med dig, men jeg er dødsulten.
Dette er et udkald til hr. Antonio Carrizosa.
Vær venlig at gå til gate F12, hr. Carrizosa.
Gik jeg glip af det, eller nævnte du intet
om at slå nogen ihjel?
-Det kommer jeg til. -Det var altså kun indledningen?
-Den var højst nødvendig. -Naturligvis.
Ser du, jeg var omtrent 12 år gammel,
og der var en pige i min klasse, Feline.
Hun var min eneste ven.
Sød, charmerende, sjov, ikke klassens klogeste, men hun fik gode karakterer.
Hun var den bedste balletdanser. På min skole var det nøglen til popularitet.
Det var det samme på min skole, bare med sport.
Franck Hoffman var den mest populære. Alle så op til ham.
-Ja, og du var misundelig på ham. -Mig? Nej.
Hold op, Angust. Jeg kan se det på dig. Du hadede ham.
Overhovedet ikke. Han var en af mine bedste venner.
Vi var på samme rugbyhold. Han var anfører.
-Pis. -Hvad er der galt?
-Hvilken skole forestiller du dig? -Nej, ikke igen.
Du forestiller dig din barndoms skole,
men vores skoler var meget forskellige.
Vi bar skoleuniformer og havde aldrig hørt om rugby.
Min skole var noget helt andet. Den lignede et gammelt palads.
Du har kendskab til hollandsk barok, ikke?
Men alle kunne lide Feline. Jeg elskede hende. Hun var min veninde.
Inderst inde kunne jeg dog ikke klare hendes fuldkommenhed.
Husk på, at jeg så syg og svagelig ud.
Jeg gjorde desuden alt for at behage andre mennesker.
Jeg ville have dem til at synes, at jeg var sød og sjov, men det lykkedes ikke.
-Jeg er ikke som dig. -Folk kan ikke altid lide mig.
Hold op, vel kan de så. Din chauffør blev oprevet, da du samlede mig op.
Bare se på mig.
Hvad er der galt?
Du kan ikke altid være politisk korrekt. Det går galt.
-Hvad nu? -Behøver du være så højlydt?
Beklager, jeg har ikke dine manerer.
Sagen er, at jeg begyndte at hade Feline, mere og mere.
Ser du, hun havde alt.
Et smukt hjem, masser af legetøj og en familie, der elskede hende højt.
Når jeg var der, fik jeg virkelig lyst til at sætte et spor.
-Holdt hun ikke op med at invitere dig? -Nej! Hun havde nok ondt af mig.
Og så ... gjorde jeg det.
-Hvad gjorde du? -Godt, nu kommer den uhyggelig del.
En aften skændtes min mor og Tyksak. De svinede hinanden til.
Jeg lå sammenkrøbet i sengen for at holde lydene ude,
men det kunne ikke lade sig gøre i autocamperen.
Den nat fik jeg et nyt mål.
Jeg ville udrydde Felines fuldkommenhed.
-Den indre fjende igen? -Netop.
Dø!
Næste dag kom læreren ind i timen.
Plié og ret op.
Og stop.
Plié...
Hvad var der sket med hende?
-Det var ikke din skyld. -Naturligvis var det det.
Hun var rask, men pludselig døde hun af et hjertetilfælde.
Var det så nemt, havde der ikke været så mange på planeten.
Felines død var helt sikkert min skyld.
Intet er stærkere end en ånd opfyldt af overbevisning.
Mit had myrdede hende. Den kraft mistede jeg dog senere.
-Du tror altså, at du har superkræfter? -Gør ikke grin med mig.
Du har lige fortalt, at du næsten myrdede en pige ved at bede. Hvad forventede du?
Godt så. Jeg er ikke kriminel i stor stil.
Jeg sætter pris på små glimt af klarhed.
Jeg har kun myrdet to mennesker.
Det er et lavt tal. Du må højne dine ambitioner.
Skyldfølelsens mare forhindrede mig i at fortsætte.
-Efter det andet mord? -Ja.
Er alt i orden?
Jeg er træt af al den snak om dæmoner og mord.
Jeg har en del arbejde.
-I orden. -Hav en god aften. Pas på dig selv.
Ja, i lige måde.
Dette er et udkald til hr. Yoshihito.
Gå venligst til gate F42. Deres fly til Frankfurt afgår snart.
-Hvor har du kniven fra? -Undskyld, hvilken kniv?
Hold op. Hvordan skulle jeg få en kniv med herind?
Hold op med det. Her er andre mennesker.
Jeg sætter foden ned, når du tager høretelefonerne ud.
Kom nu, Angust, jeg mangler stadig at fortælle den bedste historie.
-Hvem er du? -Jeg hedder Texel.
Texel Textor, og jeg er hollænder.
-Er det det hele? -Nej, jeg har en historie mere.
-Du løj for mig. -Jeg taler meget, men lyver aldrig.
Du var til min konference og vidste, hvem jeg var, da du steg ind i min bil.
-Det er dog rystende. -Hvilket?
-Så meget hun ligner mig. -Hold op. I har samme skikkelse.
Hun har de samme sokker på. Det er dig.
På ære. Jeg ved ikke, hvem den pige er.
-Jean? -Hvad så?
Er du sød at finde deltagerlisten til konferencen,
og se, om der er en pige ved navn Texel Textor?
-Texel med X. -Ja, men hvorfor?
Det fortæller jeg senere. Bare gør det.
Hvis du finder mig, bliver jeg altså bange.
Der er ingen Texel Textor på listen.
Nej? Vent lidt, Jean. Jeg sender et billede.
Det er hende til højre. Hun har krøllet lyst hår og er i tyverne.
Det er ikke mig.
-Hun var helt afgjort til konferencen. -Alt vel?
Ja, jeg har det fint, helt fint. Bare ring tilbage.
Nu forstår jeg, hvorfor du gentager dit navn igen og igen.
En løgn skal gentages mange gange for at blive troet.
Vidste du, at løgn her sit eget verbum i næsten alle verdens sprog...
Mentir, menteur, lügen, klamac...
-Men det har det at tale sandt ikke. -At være ærlig.
Ikke helt. At være ærlig er at afdække den skjulte sandhed.
Hvis jeg siger, at klokken er 19 lige nu,
er jeg ikke ærlig, jeg taler bare sandt.
-Ja, Jean? -Pigen, du nævnte, hedder Alice Myers.
Det er vist hende. Alice Myers. Skal jeg stave det for dig?
Nej. Ved du, om de bad om ID til konferencen?
Ja, selvfølgelig, det plejer de. Hvad er der i vejen, er alt vel?
Ja, helt fint. Tænk ikke mere på det. Jeg ringer, hvis der er noget. Tak.
Hvad er dit rigtige navn?
Texel Textor, skal jeg stave det for dig?
Jeg kender dit rigtige navn.
Sig det. Jeg vil gerne kende navnet på min tvilling i Paris.
-Du kender det allerede. -I guder, sikke et mareridt.
Vis mig dig pas.
Nej. Hvis du ikke tror på mig, er det dit problem.
Hvis det er dit rigtige navn, kan du sagtens vise mig dit pas.
Vil du høre min sidste historie?
Da du gik ind på herretoilettet, og da du satte din fod på min stol,
hvad var du ude på?
Angust, jeg beklager, men...
-Tror du, jeg lægger an på dig? -Gør du ikke det?
Hvad?
Som du kan se, hedder jeg Texel Textor.
Og jeg er hollænder.
Og nej, jeg lægger ikke an på dig.
Selvom min sidste historie handler om kærlighed.
Efter din historie finder jeg ud af, hvad der foregår.
Muligvis.
Sig mig, hvad kan din kone lide?
-Du elsker hende ikke mere. -Jo da. Hvorfor siger du det?
Når man elsker nogen, taler man vedholdende om den, man elsker.
Så elsker du heller ikke nogen.
Jeg elsker en enestående person.
Hvorfor så plage en fremmed, når du kan være sammen med din elskede?
-Det er ikke gengældt. -Så brug din forførelseskunst.
-Jeg har prøvet. -Prøv igen.
-Det nytter ikke. -Sikke en kryster.
Personen er død, men var særdeles levende, da vi mødte hinanden.
Angust. Se ikke sådan på mig.
Du har ret. Din drømmefyr er måske død, men det er ikke verdens undergang.
-Jeg sagde ikke, det var en mand. -Var det en kvinde?
-Betyder det noget? -Sig mig, var det en mand eller en kvinde?
Det spørgsmål er en anelse morbidt, Angust.
Bare fortsæt.
Det var første gang, jeg følte mig tiltrukket af et andet menneske.
I alle de år var jeg så optaget af mig selv.
Min mor flyttede ind hos en russer, og hun efterlod Tyksak alene og knust.
-Hvad skete der med kattene? -De døde uden at have fået killinger.
Så besluttede jeg at flytte til Paris.
Der mødte jeg det smukkeste menneske i universet.
Hvor i Paris?
Kan du lide kirkegårde, Angust?
Der er en grav på Montmartre Kirkegård, som jeg finder særligt bevægende.
Den ligger ved siden af Alexandre Dumas' grav.
En statue oven på gravstenen ligger ned
med hovedet mod jorden.
En person med det samme ansigt betragtede det betaget.
Valgte du en mand eller en kvinde til dit mentale billede?
Det siger jeg ikke.
Angust, tager du nu gas på mig? Du valgte sikkert en kvinde.
En dag samlede jeg mod til at tale med hende.
Stod du... Stod du model til statuen?
Hvad svarede vedkommende?
Personen værdigede mig ikke et svar.
Ikke desto mindre så jeg ansigtet...
Jeg kom mig aldrig over den følelse. Det var den skinbarlige fuldkommenhed.
For en gangs skyld forstår jeg dig.
Det blik berørte mig dybt.
Du er aldrig blevet afvist af dit livs kærlighed, Angust.
Du er en flot mand.
Du har aldrig prøvet at være tørstig uden at have retten til at drikke.
Man nægtes vand, alene fordi man ikke falder i nogens smag.
Det lyder som en voldtægtsforbryders forsvar.
Bestemt.
Der er altså noget meget pirrende ved at følge efter nogen.
Det føles som at forfølge et ønske.
Du burde være forfatter.
Så må jeg advare dig, nu kommer den mest spændende del.
Det kan ikke passe.
Så trak jeg den livløse krop ind i et gravmonument og betragtede det.
Jeg stak hånden op under nederdelen og mærkede den varme hud,
selvom det var koldt.
Var vedkommende stadig bevidstløs?
Det troede jeg.
Det sidste, jeg husker, er, at nogen råbte:
"Ring efter en ambulance."
Det var i slutningen af december. Den første sne var faldet.
Jeg var jomfru, men det var personen nok ikke.
Jeg får kvalme. Du er sindssyg. Du har brug for behandling.
Hvad skal jeg med behandling, når der findes lufthavne?
-Hvorfor fortæller du mig alt det? -Har du ikke andet at sige?
Jeg fik bekræftet, at det var en kvinde.
Det var temmelig svært at holde det hemmeligt.
Jeg begriber det ikke. Du føler skyld, fordi du har spist kattemad,
men føler ingen anger over det her?
Det var smigrende. Jeg beviste, at jeg ville bryde loven for hende.
Det er jo afskyeligt.
Du overfaldt det første menneske, du begærede.
Når du vil tale med nogen, mig for eksempel, påtvinger du dem dit selskab.
Du kan ikke føle empati.
Typisk for folk, der ikke blev elsket som børn.
Der kan du se. Hvorfor skulle jeg opsøge en terapeut, når jeg har dig?
-Det er noget, alle ved. -Mine forældre elskede mig ikke.
De forlod mig. Det gør man ikke, når man elsker nogen.
Jeg burde have ondt af dig, men kan ikke.
Jeg elskede ikke nogen i alle de år.
Den slags afholdenhed er da romantisk.
Jeg forestiller mig ikke noget mindre romantisk.
Skal jeg afslutte min historie?
-Er der mere? -Den er først lige begyndt.
Jeg gennemstrejfede Paris' gader.
Gade for gade. Café efter café.
Restauranter, barer, natklubber, bagerier.
Alt, hvad man kan forestille sig.
Jeg ved, hvad du tænker: Hvorfor er du så besat af den kvinde?
Før eller siden finder du en anden.
Tro det eller ej, det tænkte jeg selv engang.
Tåbeligt.
Hvad fanden! Skrid med dig!
Så en dag, to år senere,
jeg havde næsten opgivet eftersøgningen.
Jeg sad og spiste min yndlingshotdog.
Jeg havde genkendt hende blandt fire millioner kvinder.
Tiden havde kun gjort hende smukkere.
-Hej! -Pardon?
Undskyld, har vi mødt hinanden før?
Beklager, det tror jeg ikke.
-Hvorfor genkendte hun dig ikke? -Jeg ved det ikke.
Jeg havde længere hår. Jeg gik med briller.
Måske kunne hun ikke se mig i sollyset. Derfor måske.
Er du sikker på, du ikke kan huske mig?
Det må du undskylde. Jeg er så glemsom.
Vi kender nok hinanden gennem min mand.
Vi går sommetider ud og spiser med folk, han kender.
Jeg hedder Texel, Texel Textor. Jeg er hollænder.
Det kan jeg vist huske. Var det i Amsterdam?
Ja.
Hun forvekslede mig med "Bergs partner".
Hendes mands kollega. De skulle have mødt hinanden i Amsterdam.
Bor I her begge to nu? Storartet!
I kunne komme forbi til en kop kaffe en dag.
Ja da. I morgen?
I morgen?
Ja, selvfølgelig. Det ville være rart at se Berg igen.
Helt afgjort.
-Ville kl. 17 passe? -Det er glimrende.
Adressen er Rue de Rome 11, tredje sal, til højre. Kl. 17.
Rue de Rome 11, tredje sal, til højre. Kl. 17. Modtaget.
Aftale.
Så ser jeg dig i morgen. Vi ses i morgen. Farvel.
Så åbnede jeg mit skab og fandt den kjole, som jeg havde gemt til den dag.
Jeg ville have smidt den ud, men...
hvem skulle have troet, at jeg efter to år ville finde min elskede igen.
Ja, jeg kommer. Hvem er det?
-Det er Texel. -Hvem?
Texel Textor, du inviterede mig i går.
Ja, naturligvis.
-Hej. -Hej.
Hvor er Berg?
Berg blev forhindret på kontoret.
Han siger, han kommer lidt senere.
Du ved, de forretningsmænd.
Det siger De ikke. Kom indenfor.
Hende lejlighed var meget gammeldags, meget spidsborgerlig.
Designeren har vist været meget omhyggelig.
Er din mand hjemme i dag?
Nej, han arbejder om eftermiddagen, så vi bliver kun Dem og mig.
-Bruger De sukker, frøken Textor? -Nej.
Bare kald mig Texel, tak.
-Er du opkaldt efter øen Texel? -Ja!
Hun kendte øen Texel.
Jeg sagde, at jeg med glæde ville vise hende rundt, når vi tog dertil sammen.
Hvad laver du nu?
Jeg er maler. Jeg laver mest smykker.
Jeg hader det. Småsnak. Jeg vil hellere gå lige til sagen.
Kan du lide Paris?
Ja, du ved, i tiltagende grad.
Hun sagde noget om at have Stockholmsyndrom i Paris.
Jeg har boet her i syv år.
Halvdelen at tiden har jeg løjet for mig selv og sagt, at jeg kan lide det.
Men jeg ved, det er løgn.
Det er en slags Stockholmsyndrom.
I Paris, men stadigvæk Stockholmsyndromet.
Tænk at have Stockholmsyndrom i Paris.
Stockholmsyndromet. I Paris!
Sikke en opfattelse!
Jeg er så lettet over, at du ikke har glemt mig.
Hvad vil du mig?
Jeg er her af kærlighed. Jeg har ledt efter dig i flere år.
Vær venlig at forlade mit hjem.
Jeg har ikke elsket
eller rørt ved andre i alle disse år.
-Må jeg ikke nok kramme dig? -Forsvind!
Hun afviste mig.
Så gik det op for mig, at hun ville have hævn.
Undskyld, jeg vil ikke gøre dig fortræd, forstået?
Først skal du sige, hvad du hedder, så må du slå mig ihjel.
-Ud! -Dræber du mig, forsvinder jeg for evigt.
Du er sindssyg. Dræb dig selv, hvis du vil dø.
Nej, nej, jeg vil ikke dø, forstået?
Jeg har brug for, du dræber mig. Historien skal have en ende.
-Jeg er ligeglad med dine behov. -Det var ikke pænt sagt.
Hvis jeg hjælper dig med at dræbe mig? Jeg sværger.
Værsgo.
Gør det! Kom så!
Hun døde, før jeg fik fat på hendes navn.
Undskyld.
Jeg troede altid, at min drømmekvinde skulle hedde noget middelmådigt.
Cindy, Raymonde eller Monique, men
hun havde faktisk et meget charmerende navn.
TIL ISABELLE, KÆRLIG HILSEN JEREMI
Isabelle.
Bare uden videre. Uden at ville det
havde jeg begået den perfekte forbrydelse.
Ingen så mig gå derind.
Jeg kan ikke have efterladt mange fingeraftryk,
for jeg er stadigvæk på fri fod.
-Hvem har fortalt dig det? -Hvad taler du om?
Beklager, Angust, vi er ikke færdige endnu.
-Hvad handler hele denne leg om? -Tror du, at det er en leg?
Hvad ved du om Isabelles forsvinden?
Hold da op, kender du Isabelle? Det kalder jeg et tilfælde.
Hold op med at tage pis på mig!
Du har ret. Dette møde er på ingen måde et tilfælde.
Kom her, kendsgerningernes skaber.
Hold op med at køre med mig, eller jeg smadrer dig. Fortæl, hvad du ved.
Du vil alliere dig med fjenden.
-Du er ikke fjenden. -Det har jeg ret til at være.
-Hvad vil du egentlig her? -Ved du stadig ikke det?
Sig mig det.
Dø.
Dette er et udkald til hr. Jeremiasz Angust.
Vær venlig at gå til gaten. Tak.
Nogen har fortalt dig, at jeg ville myrde dig, hvis du fortalte mig alt dette.
For besværligt.
Sig det, eller jeg svarer ikke for mine handlinger.
Netop. Tiden er inde til handling.
Jeg har myrdet din kone. Hvad vil du gøre ved det?
Vil du dø, må du tage dit eget liv. Bland mig udenom.
Det var det værste, der er hændt mig.
For os begge to.
Er det virkelig, hvad du vil mig? Skal jeg myrde dig, lige her?
Vi gentager: Dette er et udkald til hr. Jeremiasz Angust.
Deres fly til Warszawa afgår snart.
Undskyld. Jeg beklager meget,
men hjælp mig med at afklare det her, eller jeg ringer til politiet.
Værsgo. Det bliver mit ord mod dit.
Jeg vil vide, hvad årsagen er til al den tortur.
Jeg har bare fortalt sandheden.
Nu vil du overbevise dig om, at det ikke var mig, så du ikke skal myrde mig.
En ung fremmed bad mig om at køre sig til lufthavnen.
Efter en række usmagelige bekendelser
fortæller denne teenager så, at hun myrdede min kone for år tilbage.
Alle ville nok mene, at du har løjet fra starten.
-Jeg er ikke teenager. -Så er det nok.
-Min kone forsvandt for 20 år siden. -Og hvad så?
Du var kun et barn.
Dette er et udkald til frøken Texel Textor.
Deres fly afgår snart, frøken Textor.
Flyet er også et godt sted at myrde mig.
-Hvad? -Ja. Vi skal med det samme fly.
Sidste udkald til hr. Jeremiasz Angust og frøken Texel Textor.
Gate F28 er ved at lukke.
-Undskyld. Godaften. -Tak.
-Godaften, den herre. -Godaften.
Kabinepersonale, luk dørene, og krydstjek.
Godaften, det er jeres luftkaptajn.
Jeg vil byde jer velkommen om bord på dagens fly fra Paris til Warszawa.
Vi når op i en flyvehøjde på 33.000 fod
med godt vejr undervejs.
Vi får stærk modvind, hvilket vil gøre...
-Kan jeg hjælpe Dem? -Jeg skal af.
Jeg må bede Dem om at sætte Dem ned! Vent!
Jeg skal af. Jeg kan ikke flyve med.
Vi har låst døren og er ved at lette.
Jeg kan ikke tage flyet, jeg skal af.
-De kan ikke komme af nu. -Er der et problem?
Hænderne væk. Du skal ikke røre ved mig, forstået?
Jeg skal af. Åbn døren!
Undskyld, den herre, må jeg se Deres boarding pass?
Undskyld?
Er min kone død?
Du interesserer dig for mine historier.
Det er ikke dine historier. De er mine.
Vores.
Hvad med om du fortæller din historie?
Fortæl mig, hvor Isabelle er.
Quid pro quo. Fortæl din historie, så fortæller jeg min. Hvad skete der?
Det må have været i februar måned.
Vi var flyttet ind i en ny lejlighed.
Vi havde været gift i fire år og var klar til at stifte familie.
-Var det alt? -Den sidste.
Isabelle havde været fraværende i uger.
-Du smager af pizza. -Og hvad så?
Vi må hellere pakke ud.
Helt ærligt, så var jeg bekymret.
Vi plejede at have det så godt sammen, men de dage var forlængst forbi.
Hun lagde afstand til mig.
Hvad skal jeg gøre?
Du skal ikke gøre noget, Jeremi. Bare giv mig plads.
-Jeg giver dig da plads. -Hold op!
-Nu er du kold. -Det må du ikke sige. Det er ikke fair.
Fair! Du har en anden.
Nej! Er du blevet...
Ja! Løb din vej, Jeremi! Din store kujon!
Det var ikke første gang, vi skændtes, men det føltes anderledes.
Jeg gik på arbejde og forsøgte at koncentrere mig om lufthavnsudvidelsen.
Frit udsyn til landingsbanen, det vil folk have.
...måske danne ramme og ting i bevægelse.
Vi kunne måske også ændre på vinduernes størrelse, ikke? Hvad synes du?
Jeremi?
Jeg kommer nu. Hvem er det?
Det er mig, Isabelle.
Jeg ville give dig disse blomster.
Javel.
Hvordan har du det?
Vil du have noget at drikke?
Det var tydeligt. Din elskede ville forlade dig næste dag.
Hvorfor ville Isabelle forlade din fuldkommenhed?
Min fuldkommenhed?
Du kunne ikke få dig til at spørge til flybilletten.
Din præstationsangst vandt kampen.
Isabelle...
Jeg elsker dig.
Jeg beder dig...
Jeg beder dig, Jeremi. Det må du ikke.
Det er så længe siden. Isabelle.
Stop!
Undskyld.
Hun afviste dig.
Det var sidste gang, jeg så hende.
Da jeg ikke havde hørte fra hende i flere dage...
Jeg tog tilbage til vores lejlighed.
Isabelle!
Jeg håbede, at hun var kommet hjem fra Holland.
Jeg havde brug for at undskylde.
Isabelle...
Men hun kom aldrig tilbage.
Den stakkel.
Sig mig, hvad du ved.
Er du min datter?
Er det, hvad du tror?
Det må du fortælle mig.
På en vis måde. Ja. Jeg er din datter.
Jeg sagde fra starten, at jeg er hollænder.
Nok fordi du helst ville tro, at jeg var født i Holland.
-Du driver mig til vanvid. -Driver jeg dig til vanvid?
Beklager. Det behøver du ikke hjælp til.
Hvad vil du?
-Dæmp dig. -Hvorfor det?
Fordi du stadig sidder i flyvemaskinen.
Hej! Kom nu, Angust. Op med humøret, nyd rejsen.
Jeg står herovre!
Jeg har det ganske ... godt.
Bed stewardessen om kaffe.
Godt!
Undskyld, frue, jeg vil bede om en kop kaffe.
Højere!
Undskyld, må jeg bede om en kop kaffe, tak.
Højere!
Undskyld, dame! Jeg vil have en kop kaffe!
-Højere! -Giv mig en kop kaffe!
Hvorfor fortalte du mig alle de historier?
Fordi jeg, lige som dig, har en meget veludviklet kosmetisk sans.
Jeg ville fortælle din historie fra starten.
Det begyndte med dit ønske om, at Franck Hoffman,
den mest populære dreng i klassen, skulle forsvinde.
Din forfærdelige barndom?
Det er din forestilling om den, hvis jeg var blevet født.
Hvorfor forestille mig et monster?
Fordi jeg er den datter, du har fortjent.
Jeg kunne have arvet alle dine synder og dine voldshandlinger.
Det passer ikke.
Har du glemt, at du mødte Isabelle på kirkegården?
Du drømte om at voldtage hende den nat. Det hele er stadigvæk derinde.
Hvad vil du mig?
Hold op, Jeremi, hun elskede dig ikke.
Det er så længe siden, Isabelle.
Stop.
-Vent. Vent. -Det må ikke ende på denne måde.
Hvad skal du med den kniv?
-Det må du ikke gøre. -Jeg kan ikke acceptere det, det...
Kom nu, skat...
Vågn op.
Kom nu, vær ikke så lad.
Gentag efter mig: Jeg myrdede den, som jeg elskede allerhøjest i verden,
Jeg berøvede min datter for den mest vidunderlige mor i verden.
Gå din vej. Jeg vil have, at du forsvinder.
Da du havde myrdet hende, kørte du til en af dine byggepladser.
Du tog Isabelles lig med.
Du havde begået den perfekte forbrydelse.
Liget blev aldrig fundet,
og lufthavnen er en grav, som ikke kan gennembores.
Jeg myrdede ikke Isabelle. Jeg var vanvittigt forelsket i hende.
Hvem taler, når du taler?
Du.
Gør det hurtigt.
Jeg elsker dig, Jeremi.
Du slog ikke din kone ihjel, du slog ikke din kone ihjel.
Hun forlod dig. Hun er stadig i live.
Som Antoine de Saint-Exupéry sagde:
"Perfektion opnås ikke, når der ikke er ikke mere at tilføje,
men når der ikke er mere at fjerne."