Traducerea și adaptarea: veverița_bc
Vă uitați la râu
curgând încetișor.
Observați frunzele
foșnind în vânt.
Auziți păsările.
Auziți brotăceii.
În depărtare, auziți o vacă.
Simțiți iarba.
Noroiul a dat puțin peste malul răului.
E liniște. Totul e calm.
Și deodată,
apare o schimbare de viteză în voi.
Și e ca și cum ați inspira adânc și ați spune,
"Da, am uitat de asta."
Aceasta este prima poză a Pământului luată din spațiu
pe care a văzut-o vreodată cineva.
A fost făcută în Ajunul Crăciunului în 1968
în timpul Misiunii Apollo 8.
... în limite relativ comode.
Dar umplem acel înveliș subțire de atmosferă cu poluare.
Doamnelor și domnilor, domnul Al Gore.
Eu sunt Al Gore.
Obișnuiam să fiu următorul președinte al Statelor Unite ale Americii.
Nu mi se pare prea amuzant.
Am încercat să spun povestea aceasta de mult timp,
și simt că am dat greș în a transmite mesajul de partea cealaltă.
Am fost implicat în politică mult timp și sunt mândru de serviciile aduse.
Cred că glumesc. Acesta e un dezastru național.
Ia toate liniile de autobuz Greyhound din țară,
și pune-le să se ducă la New Orleans.
Asta e gândirea lor îngustă, omule,
și asta e o chestiune foarte, foarte, foarte importantă.
De ce aveți nevoie acum?
Sunt oameni buni,
care sunt în politică în ambele partide
și care țin chestiunea la distanță
pentru că dacă o confirmă și o recunosc,
atunci nevoia morală imperioasă de a face schimbări mari
este inevitabilă.
... doar dacă nu se rezolvă cea mai mare criză din istoria acestei țări.
... au căutat locuri de aterizare și au pierdut contactul radio
când au ocolit partea întunecată a Lunii.
Și în mod inevitabil a fost ceva suspans.
Apoi când s-a restabilit legătura radio,
au privit în sus
și au făcut această poză și a devenit cunoscută drept Răsăritul Pământului.
Și acea poză a explodat
în conștiința umanității.
A dus la schimbări dramatice.
La 18 luni după realizarea acestei fotografii,
începuse mișcare ecologică modernă.
Următoarea fotografie a fost făcută în ultima dintre misiunile Apollo,
Apollo 17.
Aceasta a fost făcută pe 11 decembrie 1972
și este cea mai publicată fotografie din istorie.
Și este singura fotografie a Pământului din spațiu pe care o avem
în care Soarele este direct în spatele navetei spațiale
astfel Pământul fiind luminat în totalitate și nu parțial în întuneric.
Următoarea imagine pe care v-o voi arăta aproape că nu a fost văzută niciodată.
A fost făcută de o sondă spațială numită Galileo
care a fost trimisă pentru a explora sistemul solar.
Și pe măsură ce părăsea câmpul gravitațional al Pământului, și-a întors camerele
și a făcut o poză la viteză mică a rotației pentru o zi,
aici comprimată în 24 de secunde.
Nu-i așa că e frumos?
Această poză e o poză magică într-un fel.
A fost făcută de un prieten de-al meu, Tom Van Sant.
A luat 3,000 de poze făcute din satelit
pe parcursul a trei ani și le-a unit digital.
Și a ales imagini care oferă o vedere fără nori
a fiecărui centimetru pătrat a suprafeței Pământului.
Toate suprafețele precis prezentate.
Când totul e desfășurat, devine o imagine iconică.
Vă arăt asta pentru că vreau să vă spun o
poveste despre doi foști profesori de-ai mei.
Unul de care nu mi-a plăcut atât de mult și
altul care pentru mine este un adevărat erou.
Am avut un profesor la școala primară care preda geografia
cu harta lumii în fața clasei.
Am avut un coleg în clasa a șasea care a ridicat mâna
și a arătat către conturul coastei de est a Americii de Sud
apoi a arătat către coasta de vest a Africii
și a întrebat, "Au vreodată lipite?"
Și profesorul a spus,
"Sigur că nu. E cel mai ridicol lucru pe care l-am auzit vreodată."
Acel elev a devenit în cele din urmă un dependent de droguri și un om de nimic.
Profesorul a devenit consilier științific
în actuala administrație.
Dar să știți că profesorul de fapt ilustra
concluzia teoriilor științifice a vremurilor.
Continentele sunt atât de mari, evident că nu se mișcă.
Dar, de fapt, după cum știm acum, ele chiar s-au mișcat.
S-au separat.
Dar la un moment dat chiar au fost lipite unele de altele.
Dar acea presupunere era o problemă.
Oglindea bine-cunoscuta idee
că ceea ce ne provoacă probleme nu e ceea ce nu știm,
ci e ceea ce știm cu siguranță că pur și simplu nu e așa.
Este chiar o chestiune importantă, fie că vă vine să credeți sau nu,
pentru că mai e o altă astfel de presupunere
pe care multă lume o are în minte chiar acum despre încălzirea globală
care pur și simplu nu e adevărată.
Presupunerea e cam așa. Pământul e atât de mare
încât nu se poate să avem vreun impact dăunător de lungă durată
asupra mediului de pe Pământ.
Și poate că era adevărat odată, dar nu mai e.
Și unul din motivele pentru care nu mai este adevărat
esta că cea mai vulnerabilă parte e sistemului ecologic al Pământului
e atmosfera.
E vulnerabilă pentru că e atât de subțire.
Prieteni, răposatul Carl Sagan obișnuia să spună,
"Dacă ai avea un glob mare cu un strat de lac pe el,
grosimea acelui strat de lac relativă la acel glob
e cam același lucru
cu grosimea atmosferei Pământului
comparată cu Pământul însuși."
Și e destul de subțire
încât să putem să îi schimbăm compoziția.
Și asta aduce în discuție știința elementară a încălzirii globale.
Și nu voi petrece foarte mult timp vorbind despre asta pentru că o știți foarte bine.
Radiațiile solare vin sub formă de unde de lumină
și astea încălzesc Pământul.
Apoi o parte a radiațiilor care sunt absorbite și care încălzesc Pământul
e retrimisă înapoi în spațiu
sub formă de radiație infraroșie.
Și o parte a razelor infraroșii care pleacă e captată
de către acest strat al atmosferei și ținut în interiorul său.
Și e un lucru bun pentru că menține temperatura Pământului
între anumite limite,
o menține constantă și suportabilă.
Dar problema e că acest strat subțire al atmosferei este îngroșat
de către întreaga poluare globală.
Și pe măsură ce se îngroașă acest strat al atmosferei,
din ce în ce mai multe radiații care pleacă sunt oprite.
Și astfel atmosfera se încălzește în întreaga lume.
Asta înseamnă încălzire globală.
Aceasta e explicația tradițională.
Uitați ce cred eu că e o explicație mai bună.
Încălzirea Globală sau Nimănui nu-i place să fie cald
Probabil că te întrebi de ce ți s-a topit înghețata.
Ei bine, Susie, vinovații nu sunt străinii.
E încălzirea globală.
- Globală... - Da.
Fă cunoștință cu domnul Rază de Soare.
Vine tocmai de la Soare pentru a vizita Pământul.
Bună, Pământule. Am venit și eu să-ți luminez ziua.
Și acum voi pleca.
Nu așa de repede, Rază de Soare.
Noi suntem gazele de seră. Nu te duci nicăieri.
Doamne, mă doare.
Destul de repede, Pământul se umple ochi cu Raze de Soare.
Cadavrele lor în putrefacție ne încălzesc atmosfera.
Cum scăpăm de gazele de seră?
Din fericire, cei mai chipeși politicieni ai noștri
au venit cu o metodă ieftină și de ultim-moment să combată încălzirea globală.
Încă din 2063,
pur și simplu aruncăm un cub de gheață imens în ocean din când în când.
Așa cum își pune tata în băutură în fiecare dimineață.
Apoi se înfurie.
Desigur, de vreme ce gazele de seră încă se adună,
de fiecare dată e nevoie din ce în ce mai multă gheață.
Astfel rezolvând problema definitiv.
- Dar... - Definitiv!
Aceasta e imaginea care mi-a stârnit
interesul față de această problemă.
Și am văzut-o pe vremea când eram student la facultate
pentru că aveam un profesor pe nume Roger Revelle
care a fost prima persoană care a propus măsurarea cantității de dioxid de carbon
din atmosfera terestră.
A văzut în ce direcție se îndreaptă povestea
după primele capitole.
După primii ani de cercetări,
a intuit ce însemna
ceea ce avea să urmeze.
Au realizat experimentul în 1957.
L-a angajat pe Charles David Keeling
care a fost foarte loial și precis
în realizarea acestor măsurători timp de decenii.
Au început să înalțe baloane meteorologice în fiecare zi
și au ales mijlocul Pacificului
pentru că era zona cea mai îndepărtată.
Și era un om de știință foarte deștept.
Chiar punea accent pe datele grele.
Au fost vremuri minunate pentru mine
deoarece, la fel ca mulți tineri,
am venit în contact cu cu freamăt intelectual,
idei pe care niciodată nu le-am băgat în seamă
nici în cele mai ciudate vise ale mele.
Și a prezentat clasei noastre
rezultatele măsurătorilor sale după doar câțiva ani.
Era senzațional.
Acum el era surprins
și a explicat clasei noastre
ce simțea el că însemna.
Și am acumulat totul ca un burete.
A făcut legătura
între schimbările majore din civilizația noastră
și un tipar ce era vizibil
în atmosfera întregii planete.
Apoi a proiectat în viitor în ce direcție se îndreptau lucrurile
dacă nu facem niște schimbări.
Și era limpede ca lumina zilei.
După primii șapte, opt, nouă ani
se putea observa tiparul care se dezvolta.
Dar am pus o întrebare.
De ce crește și scade o dată în fiecare an?
Iar el a explicat că dacă te uiți la suprafața de uscat de pe Pământ,
foarte puțină e la sud de Ecuator.
Cea mai mare parte e la nord de Ecuator,
iar cea mai mare parte a vegetației e tot la nord de Ecuator.
Astfel, când emisfera nordică este înclinată către Soare,
așa cum e primăvara și vara,
ies frunzele și inspiră dioxid de carbon,
iar cantitatea de dioxid de carbon din atmosferă coboară.
Dar când emisfera nordică nu e înclinată către Soare,
așa cum e toamna și iarna,
frunzele cad și expiră dioxid de carbon,
iar cantitatea de dioxid de carbon din atmosferă crește din nou.
Astfel, e ca și cum întregul Pământ
inspiră și expiră o dată pe an.
Deci am început să măsurăm cantitatea de dioxid de carbon în 1958.
Și puteți vedea
că până la mijlocul anilor '60, când el a arătat clasei mele această imagine,
era deja clar că creștea.
L-am respectat și am învățat de la el atât de mult încât am urmărit subiectul.
Și când m-am dus la Congres la mijlocul anilor '70,
am ajutat la organizarea primelor audieri despre încălzirea globală
și i-am cerut profesorului meu să vină și să fie martorul meu principal.
Și m-am gândit că va avea un impact atât de mare,
încât vom fi pe cale să rezolvăm problema, dar lucrurile nu au stat așa.
Dar am continuat să organizez audieri. Și în 1984 m-am dus la Senat
și am analizat profund subiectul
întâlnirilor științifice și a altora de acest gen.
Am scris o carte despre asta, am candidat la președinție în 1988,
parțial pentru a încerca să popularizez ideea.
Și în 1992 m-am dus la Casa Albă. Am înaintat o versiune a taxei pe carbon
și alte câteva măsuri pentru a adresa asta.
Am fost la Kyoto în 1997 pentru a ajuta la realizarea unui tratat
care e atât de controversat, în Statele Unite cel puțin.
În 2000,
adversarul meu a promis să modereze cantitatea de CO2 apoi...
Aceea nu a fost o promisiune ținută.
Dar rostul acestei chestiuni
e ca voi să puteți vedea
ceea ce am văzut eu în toți acești ani.
Pur și simplu continuă să crească. Este implacabilă.
Și acum începem să vedem impactul ei în lumea reală.
Acesta e Muntele Kilimanjaro cu mai mult de 30 de ani în urmă
și acum mai recent.
Și un prieten de-al meu tocmai s-a întors de la Kilimanjaro
cu o poză realizată cu câteva luni în urmă.
Un alt prieten, Lonnie Thompson, studiază ghețari.
Aici e Lonnie cu o ultimă felie din unul din odată măreții ghețari.
Într-un deceniu nu va mai fi deloc zăpadă pe Kilimanjaro.
Asta se întâmplă în Parcul Național Ghețarul.
L-am escaladat până în vârf în 1998 cu una din fiicele mele.
În 15 ani, acesta va fi parcul odinioară cunoscut drept Ghețarul.
Aici este ilustrat ce s-a întâmplat în fiecare an cu Ghețarul Columbia.
Pur și simplu se retrage în fiecare an.
Și e păcat pentru că acești ghețari sunt atât de frumoși.
Dar cei care se duc să îi vadă,
uitați ce văd ei în fiecare zi, acum.
În Munții Himalaya e o problemă deosebită
deoarece 40% din toată populația globului
își ia apa de băut din râuri și izvoare
din care mai mult de jumătate sunt alimentate
de apa rezultată în urma topirii
ghețarilor.
Și în următoarea jumătate de deceniu acei 40% din oamenii de pe Pământ
se vor confrunta cu o lipsă acută
din cauza acestei topiri.
Italia, Alpii Italieni.
Aceeași priveliște în zilele noastre.
O veche ilustrată din Elveția.
De la un capăt la celălalt al Alpilor observăm aceeași poveste.
E deasemenea adevărată și în America de Sud.
Acesta este Peru în urmă cu 15 ani.
Și același ghețar astăzi.
Aici e Argentina în urmă cu 20 de ani. Același ghețar în zilele noastre.
Cu șaptezeci și cinci de ani în urmă în Patagonia în capătul Americii de Sud.
Această vastă întindere de gheață acum a dispărut.
Există un mesaj în asta.
E la scară mondială.
Iar gheața are să ne spună povești.
Prietenul meu, Lonnie Thompson, face săpături în gheață.
Sapă
și scoate mostrele la suprafață și se uită la gheață
și o studiază.
Când ninge, gheața captează mici bule din atmosferă
și se poate astfel măsura
cât CO2 a fost în atmosferă în anul în care a căzut acea zăpadă.
Ce e și mai interesant, după părerea mea, e că
pot clasifica diferiții izotopi de oxigen
și pot descifra un termometru foarte precis
astfel fiind în stare să spună care a fost temperatura
din anul în care acea bulă a fost captată în zăpada căzută.
Când am fost în Antarctica, am văzut astfel de miezuri.
Și un tip s-a uitat la el. A spus,
"Chiar aici e punctul în care Congresul american a aprobat Ordonanța Aerului Curat".
Și nu mi-a venit să cred.
Dar se poate vedea diferența cu ochiul liber.
După doar câțiva ani de la aprobarea acelei legi,
se poate distinge foarte clar.
Pot număra înapoi după ani
la fel cum un pădurar numără inelele copacilor.
Și se poate observa fiecare strat anual de la topire și reînghețare,
așa că în cazul multor ghețari montani pot merge înapoi și cu 1,000 de ani.
Și au construit și un termometru.
Albastrul e pentru rece iar roșu e pentru cald.
Vă arăt asta din mai multe motive.
Numărul unu, așa-zișii sceptici vor spune uneori,
"Toată treaba asta e un fenomen ciclic.
La urma urmei a fost o perioadă de încălzire medievală."
Da, a fost. Uitați, e chiar acolo.
Mai sunt încă două.
Dar comparativ cu ce se întâmplă acum,
pur și simplu nu este termen de comparație.
Așa că dacă vă uitați la valoarea a 1,000 de ani în temperatură
și o comparați cu cea a 1,000 de ani de CO2,
puteți vedea cât de bine se potrivesc.
Acum, 1,000 de ani de CO2 în ghețarii montani
e una.
Dar în Antarctica se poate merge până la 650,000 de ani.
Întâmplător, asta e prima oară
când cineva din afara unui grup mic de oameni de știință vede această imagine.
Aceasta este era contemporană,
iar aceea e ultima eră glaciară.
Apoi urcă. Acum mergem înapoi în timp cu 650,000 de ani.
Aceea e perioada de încălzire între ultimele două ere glaciare.
Acestea sunt a doua și a treia era glaciară.
A patra, a cincea, a șasea
și a șaptea eră glaciară.
Acum, un moment important.
În tot acest timp, 650,000 de ani,
nivelul de CO2 nu a crescut niciodată la mai mult de
300 de părți la un milion.
Acum, așa cum am spus, se poate deasemenea măsura temperatura.
Așa a fost temperatura pe Pământ.
Acum, un lucru care vă sare în ochi e...
Ei bine, stați să punem lucrurile în felul următor. Dacă colegul meu din clasa a șasea
care a vorbea despre Africa și America de Sud ar fi aici,
ar spune, "S-au potrivit vreodată?"
"Cel mai ridicol lucru pe care l-am auzit vreodată."
Dar s-au potrivit, desigur.
Iar relația e de fapt foarte complicată.
Dar e o relație care e cu mult mai importantă
decât toate celelalte și asta e.
Când e mai mult dioxid de carbon, temperatura crește
pentru că este reținută mai multă căldură de la Soare.
În zonele din Statele Unite care conțin orașele moderne
Cleveland, Detroit, New York, din partea nordică,
asta e diferența între o zi plăcută
și a avea un kilometru de gheață deasupra capului.
Rețineți asta când priviți acest fapt.
Dioxidul de carbon,
care nu a depășit niciodată 300 de părți la un milion,
aici e actualul nivel de CO2.
Cu mult mai sus decât unde a fost vreodată
atât cât va măsura această înregistrare.
Acum, dacă mă urmăriți, vreau să pun accentul pe acest punct.
Echipa de aici
a încercat să mă învețe cum să folosesc drăcia asta.
Așa că dacă nu mă omor, voi...
E deja aici.
Uitați cât e de sus față de ciclul natural
și am făcut-o deja.
Dar, doamnelor și domnilor, în următorii 50 de ani,
de fapt, în mai puțin de 50 de ani,
va continua să crească.
Când unii din copiii de aici vor ajunge la vârsta mea,
uitați cum va fi în mai puțin de 50 de ani.
Ați mai auzit de depășirea graficelor.
În mai puțin de 50 de ani, se va ajunge aici.
Nu e niciun singur fapt sau dată sau număr
care să fie folosite pentru realizarea acesteia și să fie în vreun contradictoriu.
Așa-zișii sceptici se uită la asta și spun,
"Și? Pare destul de în regulă."
Ei bine,
din nou, în partea temperaturii,
dacă atâta în partea rece înseamnă un kilometru de gheață deasupra capetelor,
cât ar însemna asta în partea caldă?
În fond, asta nu e atât o problemă politică
pe cât e o problemă morală.
Dacă permitem să se întâmple asta,
este foarte neetic.
Am avut atâta încredere în sistemul nostru democratic,
în autonomia noastră.
Chiar am gândit și am crezut
că povestea va fi destul de convingătoare încât să provoace o schimbare reală a mării
la modul în care a reacționat Congresul față de problemă.
Am crezut că și ei vor fi luați prin surprindere.
Și nu au fost.
Luptele,
victoriile care nu sunt de fapt victorii,
înfrângerile care nu sunt de fapt înfrângeri.
Pot servi la amplificarea înțelesului
unor pași înainte neînsemnați,
și la exagerarea importanței aparente
a unui mare pas înapoi.
3 aprilie, 1989.
Fiul meu a dat drumul mâinii mele
și și-a fugărit prietenul peste stradă.
Avea șase ani.
Respira cu ajutorul aparatelor.
Puteam chiar să îl pierdem.
În cele din urmă a murit.
Am stat la spital timp de o lună.
Aproape că era de parcă
te puteai uita la calendar și să zici...
Și totul s-a dus pur și simplu.
Părea obișnuit, nesemnificativ.
A fost atât de curajos. A fost așa...
A fost așa un băiat curajos.
Pur și simplu mi-a întors lumea cu susul în jos
apoi a scuturat-o până când a ieșit totul din ea.
Felul meu de a fi în lume, pur și simplu a schimbat totul pentru mine.
Cum să îmi petrec timpul pe acest Pământ?
Chiar m-am documentat,
încercând să aflu mult mai multe despre asta.
M-am dus în Antarctica.
Am fost la Polul Sud, la Polul Nord, pe Amazon.
Am fost în locuri în care oamenii de știință m-ar fi putut ajuta să înțeleg
părți ale problemei care
nu prea le-am înțeles în profunzime.
Posibilitatea de a pierde ceea ce era cel mai de preț pentru mine.
Am dobândit o capacitate
pe care poate că nu am avut-o înainte.
Dar când am simțit-o,
am simțit că am putea chiar s-o pierdem,
că ceea ce luăm drept bun ar putea să nu fie aici pentru copiii noștri.
Astea sunt măsurători reale ale temperaturii atmosferice
de la Războiul Civil încoace.
În orice an ar părea că scade,
dar tendința generală e clară.
Și în anii recenți,
e neîntreruptă și se intensifică.
De fapt, dacă vă uitați la cei mai calzi 10 ani măsurați vreodată
din această înregistrare atmosferică,
toate s-au petrecut în ultimii 10 ani.
Și cel mai cald dintre toți a fost 2005.
Am văzut deja câteva din valurile de căldură
de care oamenii de știință spun
că vor fi mult mai comune.
Cu câțiva ani în urmă Europa a avut un val de căldură uriaș
care a ucis 35,000 de oameni.
India nu a avut parte de aceeași atenție,
dar în același an temperatura de acolo a urcat
până la 50 de grade.
În vara care tocmai a trecut în vestul american,
au fost multe orașe care au doborât recorduri pentru temperaturi maxime
și pentru numărul de zile consecutive cu cel puțin 37 de grade.
Două sute de orașe și orășele din vest au stabilit recorduri.
Și în est au fost foarte multe orașe care au făcut același lucru.
Incluzând, întâmplător, New Orleans.
Deci creșteri de temperatură se petrec în toată lumea,
inclusiv în oceane.
Acestea sunt limitele de variabilitate naturale pentru temperatura din oceane.
Știți, oamenii spun, "Doar e firesc.
Crește și scade, așa că nu vă faceți griji."
Acestea sunt limitele care ar fi așteptate în ultimii 60 de ani,
dar oamenii de știință specializați în încălzirea globală au modele computerizate
care au prezis cu mult timp în urmă aceste limite de creștere a temperaturii.
Acum vă voi arăta, recent publicate,
temperaturile oceanice actuale.
Și, desigur, când oceanele se încălzesc cauzează furtuni mai puternice.
Am văzut în ultimii câțiva ani
foarte multe uragane mari.
Uraganele Jeanne și Frances și Ivan se numără printre ele.
Și în același an în care am avut acea serie de mari uragane,
deasemenea am stabilit un record la numărul de tornade în Statele Unite.
Japonia din nou nu a avut parte de aceeași atenție în mass media națională,
dar a stabilit un record la numărul de taifunuri.
Recordul anterior era de șapte.
Aici sunt toate cele 10 pe care le-a avut în 2004.
Manualele de știință au trebuit să fie rescrise
pentru că se zicea că e imposibil să fie uragane în Atlanticul de Sud.
Dar în același an primul uragan a lovit Brazilia.
Vara anului 2005 a fost una demnă de luat în seamă.
Primul a fost uraganul Emily care a dat o raită prin Yucatan.
Apoi a venit uraganul Dennis și a făcut multe pagube,
inclusiv industriei petroliere.
Aceasta e cea mai mare platformă petrolieră din lume după trecerea lui Dennis.
Aceasta a fost împinsă în podul de la Mobile.
Apoi, desigur, a venit Katrina.
E bine de ținut minte că atunci când a lovit Florida, era de Categoria Întâi.
Dar a omorât foarte mulți oameni și a cauzat pagube în valoare de miliarde de dolari.
Apoi ce s-a mai întâmplat?
Înainte să lovească New Orleans,
a trecut peste ape mai calde.
Pe măsură ce temperatura apei crește,
crește și viteza vântului
și crește și conținutul de umezeală.
Și veți vedea uraganul Katrina formându-se deasupra Floridei.
Apoi pe măsură ce intră în Golf deasupra apelor calde,
asimilează acea energie și devine din ce în ce mai puternic.
Uitați-vă la ochiul uraganului.
Și, desigur, consecințele au fost atât de îngrozitoare,
încât nu sunt cuvinte pentru a le descrie.
Da, primim rapoarte și apeluri care pur și simplu îmi frâng inima.
De la oameni care spun, "Am stat în pod. Nu mai pot.
"Apa mi-a ajuns până la gât. Nu cred că mai pot rezista."
Și asta se întâmplă în timp ce vorbim.
Am spus, "Vă rugăm rezolvați problema.
Nu ne pasă ce faceți. Rezolvați-o."
Ceva nou pentru America.
Dar cum pentru numele lui Dumnezeu s-a putu întâmpla asta aici?
Au fost avertismente cum că uraganele vor deveni mai puternice.
Au fost avertismente cum că acest uragan,
cu zile înainte de a ajunge, va rupe digurile
și că va cauza tipul de pagube pe care în cele din urmă l-a cauzat.
Și noi ca oameni trebuie să decidem un lucru
și anume cum să reacționăm când primim avertismente
de la oamenii de știință importanți ai lumii.
A mai fost o furtună în anii '30 de un alt fel.
O furtună teribilă, fără precedent în Europa continentală,
iar Winston Churchill i-a avertizat pe locuitorii Angliei
că a fost diferită față de orice se mai întâmplase înainte
și că trebuiau să se pregătească pentru așa ceva.
Și mulți oameni nu au vrut să creadă.
Și a devenit foarte nerăbdător din cauza șovăielii.
Și a spus asta,
A face greșeli în generații și secole trecute
va avea urmări pe care le-am putea depăși.
Nu ne mai permitem acel lux.
Nu noi am cerut-o,
dar e aici.
Al Gore e câștigătorul votului popular național.
Dar statul Florida, cine câștigă acolo câștigă Casa Albă.
Numim Florida, în coloana lui Al Gore...
Buletin de știri: Florida a dat înapoi în coloana nedecisă.
George Bush este președintele ales al Statelor Unite. El e...
Florida îl alege pe Bush. Președenția e Bush. Asta e.
Și la 2:18 în această dimineață...
În regulă, declarăm în mod oficial că Florida e prea la limită pentru o decizie.
Chiar dacă nu sunt de acord cu decizia curții,
o accept.
Accept caracterul final al rezultatelor.
... jur solemn...
Eu, George Walker Bush, jur solemn...
... că voi îndeplini cu credință îndatoririle mele de președinte...
Ei bine, a fost o lovitură grea, dar...
Ce faci? Tu...
Scoți ce e mai bun din ea.
Mi-a adus în atenție
misiunea pe care o urmăream
în toți acești ani, așa că
am început din nou să țin prezentări.
Un efect adesea neobservat al încălzirii globale
e acela că determină mai multe precipitații,
dar mai multe venind în furtuni rare dar mari.
Deoarece evaporarea oceanelor ridică toată umezeala,
când condițiile de furtună declanșează
ploaia torențială, cad mai multe precipitații.
Industria de asigurări chiar a observat acest lucru.
Pierderile recuperate de ei cresc.
Vedeți pagubele provocate de aceste evenimente climatice grave?
Iar 2005 nici măcar nu e reprezentat aici încă.
Când va fi, va ieși în afara graficului.
Europa tocmai a avut un an foarte asemănător celui pe care l-am avut noi,
unde se spune că natura a luat-o razna.
Tot felul de catastrofe neobișnuite,
ca un fel de plimbare a naturii prin Apocalipsă.
Inundații în Asia.
Mumbai, India în iulie care a trecut.
930 de milimetri de ploaie în 24 de ore.
De departe cea mai mare ploaie torențială
căzută vreodată într-un oraș din India.
Multe inundații și în China.
Încălzirea globală, paradoxal, nu cauzează doar mai multe inundații,
ci și mai multă secetă.
Această provincie învecinată
a suferit de o secetă severă în același timp în care aceste zone erau inundate.
Unul din motivele pentru acest lucru are de-a face cu faptul că
încălzirea globală nu doar că mărește cantitatea de precipitații pe întregul glob,
dar deasemenea mută precipitațiile.
Și concentrați-vă mai ales pe această parte a Africii
chiar la marginea Saharei.
S-au desfășurat tragedii incredibile acolo
și sunt multe motive pentru asta.
Însă Darfur și Niger se număra printre acele tragedii.
Și unul din factorii care le provoacă
e lipsa de precipitații și prelungirea secetei.
Acesta este Lacul Chad, odată unul din cele mai mari lacuri din lume.
S-a evaporat în ultimele decenii și n-a rămas aproape nimic din el,
complicând foarte tare celelalte probleme pe care le au locuitorii zonei.
Al doilea motiv
pentru care acesta este un paradox.
Încălzirea globală crează o mai mare evaporare a oceanelor
însămânțând norii,
dar scoate umezeala din sol.
Evaporarea din sol crește dramatic
cu temperaturi mai mari.
Și asta are consecințe și asupra noastră în Statele Unite.
Deci asta este ieșire Cartagina.
Când aveam 14 ani, am distrus o mașină de familie
chiar acolo.
Am ieșit pe acolo și am răsturnat-o.
Și îl vedeți pe taurul Black Angus?
Noi l-am crescut pe Black Angus.
Tatăl meu a fost numit Crescătorul Lunii.
A fost crescut la fermă.
În toată cariera lui de la Senat
a continuat să se întoarcă aici și să crească vite.
Să o înveți de la tatăl tău la fermă,
chiar e ceva special.
Educația mea din copilărie a fost puțin neobișnuită în sensul că
petreceam în fiecare an opt luni în Washington DC
într-un mic apartament de hotel.
Apoi celelalte patru luni erau petrecute aici la această mare și frumoasă fermă.
Aveam un câine aici.
Am avut și un ponei aici.
Puteam să trag cu carabina aici.
Puteam să mă duc să înot în rău aici.
Puteam să mă duc să mă întind in iarbă.
Ca tânăr, mi-a luat o vreme
să învăț diferența între distracție și muncă.
Locurile unde trăiesc oamenii au fost alese
din cauza tiparului climei
care a fost cam același pe Pământ
de la sfârșitul ultimei glaciațiuni acum 11,000 de ani.
Aici, la această fermă, tiparele se schimbă.
Și pare că se schimbă progresiv într-o viață de om,
dar în decursul timpului, așa cum e definit de acest rău,
se întâmplă foarte, foarte repede.
Doi canari într-o mină de cărbuni.
Primul e în Arctica.
Acesta, desigur, e Oceanul Arctic, calota de gheață plutitoare.
Groenlanda, acolo într-o parte.
Spun canar într-o mină de cărbuni
deoarece Arctica este una din cele două regiuni din lume
care suferă impacturi mai rapide
de pe urma încălzirii globale.
Acesta e cel mai mare ghețar din Arctica,
Ghețarul Ward Hunt.
Pur și simplu s-a rupt în două în urmă cu trei ani.
Oamenii de știință au fost uimiți.
Aceștia sunt numiți copaci beți care se duc care încotro.
Nu din cauza vântului sau a consumului de alcool.
Acești copaci au rădăcinile în permafrost,
iar permafrostul se dezgheață.
Așa că acum se duc care încotro.
Această clădire a fost construită pe permafrost
și s-a prăbușit pe măsură ce s-a dezghețat permafrostul.
Casa acestei femei a trebuit să fie abandonată.
Conducta suferă foarte multe pagube structurale.
Și întâmplător, petrolul pe care vor să-l producă în acea zonă protejată
din nordul Alaskăi, ceea ce sper să nu facă,
trebuie să depindă de camioane care să intre și să iasă de acolo.
Iar camioanele trec peste pământul înghețat.
Aici este ilustrat numărul de zile în care tundra din Alaska
e destul de înghețată încât să se poată circula cu mașina pe ea.
Cu 35 de ani în urmă, 225 zile pe an.
Acum sunt sub 75 de zile pe an
pentru că primăvara vine mai devreme iar toamna vine mai târziu
iar temperaturile pur și simplu continuă să crească.
Am fost la Polul Nord.
Am fost sub calota de gheață într-un submarin nuclear
care ieșea de sub gheață astfel.
De când au început să patruleze în 1957,
au fost sub gheață
și au măsurat cu radarele îndreptate în sus
cât e de de groasă
pentru că pot ieși la suprafață numai în zone
în care are o grosime de cel mult un metru.
Așa că au ținut o evidență meticuloasă
și nu au publicat-o pentru că ține de siguranța națională.
Am fost la ei pentru a-i convinge să o publice și au făcut-o.
Și uitați ce conțin înregistrările.
Începând cu 1970, a fost o scădere abruptă
în cantitatea și întinderea și grosimea calotei arctice.
S-a micșorat cu 40% în 40 de ani.
Și acum sunt două studii mari care arată
că în următorii 50 până la 70 de ani,
pe timpul verii se va topi în totalitate.
Acum, ați putea spune, "De ce e asta o problemă?"
Și "Cum ar putea calota arctică să se topească atât de repede?"
Când razele solare lovesc gheața,
mai mult de 90% din ele sunt respinse înapoi în spațiu ca de pe o oglindă.
Dar când ating oceanul în mod direct, mai mult de 90% din ele sunt absorbite.
Și astfel, pe măsură ce apa înconjurătoare se încălzește,
se grăbește topirea gheții.
Chiar acum, calota arctică acționează ca o oglindă uriașă.
Toate razele solare sunt respinse, mai mult de 90%.
Menține Pământul mai rece.
Dar pe măsură ce se topește
iar oceanul este cel care primește energia solară în schimb,
mai mult de 90% este absorbită.
Așa că are loc o încălzire mai rapidă aici,
la Polul Nord, în Oceanul Arctic
și în Arctica în general decât în orice alt loc de pe planetă.
Asta nu e bine pentru animale cum ar fi urșii polari care depind de gheață.
Un nou studiu științific arată că
pentru prima oară au fost găsiți urși polari care chiar s-au înecat,
înotând pe distanțe lungi, până la 100 de kilometri, pentru a găsi gheață.
Și nu au mai găsit așa ceva înainte.
Dar ce înseamnă asta pentru noi?
Să ne uităm la o vastă întindere de apă fără gheață
la capătul lumii care era acoperit de gheață.
Trebuie să ne pese mult
pentru că are efecte la scară planetară.
Clima Pământului e ca un motor uriaș pentru redistribuirea căldurii
de la ecuator la poli.
Și face asta prin curenți oceanici și curenți de aer.
Oamenii de știință ne spun că clima Pământului e un sistem neliniar.
E doar un alt mod de a spune
că schimbările nu sunt toate progresive.
Unele vin deodată, în salturi mari.
La scară planetară, temperatura medie anuală e de
aproximativ 14,4 grade Celsius.
Dacă se petrece o creștere de cinci grade,
care este ilustrată în partea de jos a proiecției,
uitați cum se traduce asta la scară globală.
Asta înseamnă o creștere de doar un grad la ecuator,
dar mai mult de 12 grade la poli.
Și astfel toate tiparele acelea de curenți oceanici și de aer
care s-au format începând cu ultima glaciațiune și au fost relativ stabili,
se dau peste cap și se schimbă.
Și unul din cele pentru care cercetătorii își fac cele mai multe griji,
la care au petrecut mult timp studiind problema,
e în nordul Atlanticului
unde Curentul Golfului se întâlnește cu vânturile reci
care vin din Arctica prin Groenlanda.
Și astea se evaporă astfel încât căldura din Curentul Golfului
și vaporii sunt duse deasupra Europei de Vest
de către curenții de aer și de către rotația Pământului.
Dar nu e interesant faptul că întregul sistem de curenți oceanici
e conectat în această buclă?
I se spune transportorul oceanic.
Iar cei cu roșu sunt curenții calzi de suprafață.
Curentul Golfului e cel mai bine cunoscut dintre ei.
Dar albastrul reprezintă curenții reci
curgând în direcții opuse
și nu îi vedem deloc pentru că ei curg pe fundul oceanului.
În nordul Atlanticului după ce se disipă căldura,
ce rămâne în urmă e apa mai rece și mai sărată
pentru că sărea nu se duce nicăieri.
Și asta face apa mai densă și mai grea.
Și astfel apa mai rece, mai densă și mai grea se duce la fund
cu o rată de 2 miliarde de litri pe secundă.
Apoi asta trage curentul înapoi în sud.
La sfârșitul ultimei glaciațiuni,
în timp ce ultimul ghețar se retrăgea din America de Nord,
gheața s-a topit și a format astfel un lac imens cu apă dulce
iar Marile Lacuri sunt rămășițele acelui uriaș lac.
La granița de est s-a format un baraj de gheață și într-o zi s-a rupt.
Și toată acea apă dulce a năvălit afară,
formând raul St. Lawrence de acolo
și a diluat apa sărată, densă și rece,
a făcut-o mai dulce și mai ușoară, așa că nu s-a mai scufundat.
Iar pompa s-a oprit.
Și transferul de căldură a încetat.
Iar Europa a intrat din nou în glaciațiune pentru alți 900 sau 1000 de ani.
Și schimbarea de la condiții asemănătoare cu cele pe care le avem noi azi
la o eră glaciară
a avut loc poate într-o perioadă de 10 ani.
Așa că e un salt brusc.
Desigur, așa ceva nu se va mai întâmpla
deoarece ghețarii din America de Nord nu sunt acolo și...
Este oare vreo altă bucată mare de gheață pe undeva în apropiere?
Da.
Vom reveni la subiectul ăsta.
Este extrem de frustrant pentru mine
Să comunic iar și iar, cât de clar pot.
Și încă suntem, de departe,
cel mai rău contribuitor la problemă.
Și mă uit în jur
și caut semne care să îmi dea de înțeles
că suntem într-adevăr pe cale să ne schimbăm.
În momentul de față nu văd asta.
Câțiva oameni de știință foarte respectați
au spus că unul din factorii poluării aerului
sunt oxizii de azot rezultați în urma descompunerii vegetației.
Asta cauzează ceața ușoară care le-a dat marilor Munți Cețoși numele.
Mulțumesc foarte mult, bine.
Acest om a căzut atât de mult în extrema ecologistă,
încât ne vor ajunge până-n gât bufnițele și fiecare american va rămâne fără slujbă.
Omul ăsta e nebun.
Chiar dacă oamenii cauzează încălzirea globală, ceea ce nu facem,
aceasta ar putea fi poate cea mai mare păcăleală făcută vreodată
poporului american.
Avem de-a face cu ceva foarte emoționant.
Dacă o problemă nu e
pe vârful limbii inițiatorului ei,
e ușor să fie ignorată.
Să se zică, "Ne ocupăm de asta mâine".
Deci același fenomen de schimbare a tuturor acestor tipare
afectează și anotimpurile.
Aici e un studiu din Olanda.
Cea mai târzie dată de sosire a păsărilor migratoare
în urmă cu 25 de ani era 25 aprilie,
iar puii lor au ieșit din ouă pe 3 iunie.
Exact când ieșeau și omidele.
Planul naturii.
Dar la 20 de ani de încălzire mai târziu,
omidele au ieșit din crisalidă cu două săptămâni mai devreme,
iar puii au încercat să îi prindă din urmă, dar nu au putut.
Așa că sunt în bucluc.
Și sunt milioane de nișe ecologice
care sunt afectate de încălzirea globală în acest mod.
Acesta este numărul de zile cu ger în sudul Elveției
în ultimii 100 de ani.
A scăzut foarte repede. Dar acum uitați aici.
Acesta e numărul de specii exotice invadatoare
care au dat navală să ocupe noile nișe ecologice libere.
Asta se întâmplă și aici în Statele Unite
Ați auzit de problema gândacului pinului?
Acei gândaci erau în mod normal uciși de iernile reci,
dar acum sunt mai puține zile cu ger,
așa că pinii sunt devastați.
Aceasta este o parte a celor 14 milioane de hectare de molizi din Alaska
care au fost omorâți de către gândacii de scoarță. Exact același fenomen.
Sunt orașe care au fost fondate
pentru că erau exact deasupra liniei țânțarilor.
Nairobi e unul, Harare e altul. Mai sunt multe altele.
Acum țânțarii, odată cu încălzirea, urcă la altitudini mai mari.
Sunt o mulțime de factori pentru bolile
infecțioase pentru care avem motive să ne îngrijorăm
care deasemenea își extind raza de acțiune.
Nu doar țânțari, dar și toate celelalte.
Și sunt 30 de așa-numite noi boli
care au apărut doar în ultimul sfert de secol.
Și multe din ele, cum ar fi pneumonia atipică, au cauzat foarte multe probleme.
Formele rezistente de tuberculoză. Sunt și altele.
Și a avut loc o nouă manifestare a unor boli
care au fost pe vremuri sub control.
Gripa aviară, desigur, o problemă foarte serioasă, după cum știți.
Virusul Nilului de Vest.
A ajuns pe țărmul estic al statului Maryland în 1999.
Doi ani mai târziu, a trecut peste Mississippi.
La doi ani după asta, s-a întins pe tot continentul.
Dar astea sunt semne foarte neliniștitoare.
Recife de corali sunt în toată lumea,
din cauza încălzirii globale și a altor factori,
se înălbesc și ajung să arate așa.
Și toate speciile de pești care depinde de recifele de corali
sunt deasemenea în pericol.
Per total, disparițiile de specii se petrec acum
la o rată de 1000 de ori mai mare decât rata naturală.
Asta mă aduce la cel de-al doilea canar din mina de cărbuni.
Antarctica.
De departe cea mai mare masă de gheață de pe planetă.
Un prieten de-al meu a spus în 1978,
"Dacă vezi că se sparg calotele glaciare de-a lungul peninsulei Antarcticii,
ai grijă
pentru că asta ar trebui interpretată ca un semnal de alarmă pentru încălzirea globală."
Și de fapt, dacă vă uitați îndeaproape le peninsulă,
în fiecare loc în care vedeți o pată dintr-asta verde
e o calotă glaciară mai mare decât statul Rhode Island
care s-a spart numai în ultimii 15-20 de ani
Vreau să mă concentrez doar asupra uneia.
Se numește Larsen B.
Vreau să vă uitați la lacurile acestea negre.
Face să pară aproape ca și cum ne-am uita prin gheață
la oceanul de dedesubt. Dar aceea e o iluzie.
Aceasta e gheață topită care se adună în lacuri
și dacă ați zbura deasupra sa într-un elicopter,
ați vedea că au o înălțime de 210 metri.
Sunt atât de maiestuoase, atât de înalte.
În depărtare sunt munții și chiar în fața munților
în calota continentală, acolo.
Aceasta e gheață plutitoare
și există gheață și pe povârnișul acelor munți.
De aici până la munți sunt între 20 și 25 de mile.
Au crezut că va fi stabilă cel puțin 100 de ani,
chiar și cu încălzirea globală.
Oamenii de știință care studiază aceste calote de gheață
au rămas pur și simplu uimiți
când s-au uitat la aceste imagini.
Începând cu 31 ianuarie 2002
într-o perioadă de 35 de zile
această calotă de gheață a dispărut în întregime.
Nu au putut să-și dea seama cum s-a întâmplat cu o asemenea rapiditate
Și s-au întors și au încercat să-și dea seama unde au greșit.
Atunci s-au concentrat asupra lacurilor cu apă rezultată în urma topirii gheții.
Dar chiar înainte să-și dea seama ce se întâmplase acolo,
altceva a început să meargă prost.
Când s-a spart gheața plutitoare,
nu a mai ținut în frâu gheața de pe pământ,
iar acea gheață a început atunci să cadă în ocean.
E ca și cum s-ar scoate un dop dintr-o sticlă.
Și e o diferență între gheața plutitoare și gheața de pe pământ.
E ca diferența dintre un cub de gheață care plutește într-un pahar de apă,
care atunci când se topește nu mărește nivelul apei din pahar
și un cub care stă în vârful unei grămezi de cuburi
care se topește și curge pe margini.
De aceea cetățenii acestor națiuni pacifice
au trebuit să fie evacuați în Noua Zeelandă.
Dar vreau să mă concentrez asupra vestului Antarcticii
deoarece ilustrează două elemente despre gheața de pe pământ și gheața plutitoare.
E puțin din amândouă. E proptită pe mai multe insule,
dar oceanul urcă pe sub ea.
Așa că pe măsură ce oceanul se încălzește, are un impact asupra sa.
Dacă partea asta s-ar topi,
nivelul mărilor pe mapamond ar crește cu șase metri.
Au fost măsurate schimbări majore pe partea inferioară a acestei calote de gheață.
E considerată relativ mai stabilă, totuși,
decât un alt corp masiv de gheață care e cam de aceeași mărime.
Groenlanda ar determina deasemenea o creștere de aproximativ 6 metri
dacă s-ar topi.
Un prieten de-al meu tocmai a adus niște poze
cu ceea ce se întâmplă în Groenlanda chiar acum.
Schimbări dramatice. Acestea sunt lacuri de exact același tip
care s-au format aici, pe această calotă de gheață din Antarctica.
Și oamenii de știință s-au gândit
că atunci când apa se va prelinge înapoi în gheață, pur și simplu va reîngheța.
Dar au aflat că ce se întâmplă în realitate
e că ea continua să înainteze. Își croiește drum până la fund
și face gheața ca pe un șvaițer elvețian,
așa cum fac termitele.
Asta arată ce se întâmplă cu crevasele
și atunci când se formează lacurile, creează ceva numit moulin.
Apa se duce până la fund
și se lubrefiază acolo unde întâlnește roca mamă.
Uitați-vă la acești oameni pentru scară.
Asta nu e la marginea Groenlandei, asta e în mijlocul masei de gheață.
Acesta e un puhoi
de apă dulce proaspăt topită
croindu-și drum în jos prin gheața Groenlandei
spre roca mamă de jos.
Într-o anumită măsură, mereu au fost topiri sezoniere
și moulin-uri s-au mai format și în trecut, dar nu ca acum.
În 1992, această cantitate de gheață topită a fost măsurată în Groenlanda.
Cu zece ani mai târziu, s-a întâmplat asta.
Și aici sunt topirile din 2005.
Consilierul științific al lui Tony Blair a spus că
din cauza a ceea se întâmplă în Groenlanda acum,
hărțile lumii vor trebui să fie redesenate.
Dacă Groenlanda s-ar fărâma și s-ar topi,
sau dacă jumătate din Groenlanda și jumătate din vestul Antarcticii
s-ar fărâma și s-ar topi,
asta s-ar întâmpla cu nivelul mării în Florida.
Asta s-ar întâmpla Golfului San Francisco.
Foarte mulți oameni locuiesc în aceste zone.
Olanda, una din Țările de Jos.
Absolut pustiitor.
Zona din jurul Beijing-ului care e căminul a zeci de milioane de oameni.
Și mai rău, în jurul Shanghai-ului,
sunt 40 de milioane de ani.
Și mai rău de atât, Calcutta și la est, Bangladesh-ul,
zona acoperită include 60 de milioane de persoane.
Gândiți-vă la impactul a câteva sute de mii de refugiați
când sunt strămutați de către un eveniment natural.
Apoi imaginați-vă impactul a încă o sută de milioane.
Aici e Manhattan.
Aici e Memorialul World Trade Center.
Și după groaznicele evenimente de pe 9/11,
am spus, "Niciodată din nou."
Dar asta s-ar întâmpla în Manhattan.
Se poate măsura asta în mod precis,
așa cum oamenii de știința ar putea prezice cu precizie
câtă apă ar rupe digurile la New Orleans.
Zona în care va fi situat Memorialul World Trade Center
va fi sub apă.
E posibil oare să fim nevoiți să ne pregătim
împotriva altor amenințări în afara teroriștilor?
Poate că ar trebui să ne facem griji și pentru alte probleme.
1.3 miliarde de oameni.
Economia a luat avânt.
Din ce în ce mai multe nevoi energetice.
Rezerve masive de cărbune.
Centura de cărbune din nordul Chinei.
- Interiorul Mongoliei. - Da.
Apoi mai e și provincia Shaanxi.
Și deasemenea cea mai mare mină de cărbuni de aici.
- Sus aici. - Da.
E aceea o mină cu puțul de exploatare deschis?
- Da. - Da.
De fiecare dată când am vizitat China,
am învățat de la oamenii lor de știință. Sunt un element foarte activ.
Fă-mă să înțeleg cifrele astea de la
noile uzine de electricitate pe bază de cărbune.
Trebuie să recunosc că numărul e enorm
pentru că e atât de profitabil.
Problema e cam aceeași pentru China cum e și pentru Statele Unite.
Amândoi folosim tehnologii învechite care sunt murdare și poluante.
... mai multe inundații și mai multă secetă
și se formează furtuni mai puternice,
iar încălzirea globală este implicată în tipar.
Și dacă ar fi să dați niște sugestii tuturor de aici
despre ce putem face pentru ameliorarea situației acum.
Separarea adevărului de ficțiune
și a legăturilor corecte de neînțelegeri
e o parte a ceea ce aflați aici.
Dar când avertismentele sunt precise și se bazează pe știință sănătoasă,
atunci noi ca ființe umane, în orice țară am trăi,
trebuie să găsim o cale să ne asigurăm
că avertismentele sunt auzite și primesc un răspuns.
Amândoi avem greutăți în a ne debarasa de modelele cunoscute
pe care ne-am bazat în trecut.
Amândoi suntem puși în fața unor consecințe inacceptabile.
Și sunt trei factori care cauzează această ciocnire
și primul e poluarea.
Când generația mea, generația exploziilor de
nașteri, a fost născută după Al Doilea Război Mondial,
populația tocmai trecuse de cifra de 2 miliarde.
Acum, sunt trecut de 50 de ani
și aproape că a ajuns la șase miliarde și jumătate.
Și dacă mai apuc așteptările demografilor,
va crește peste nouă miliarde.
Deci dacă trebuiesc 10,000 de generații să se ajungă la două miliarde
apoi într-o singură viață de om, a noastră,
ajunge de la două miliarde la nouă miliarde,
ceva mult mai profund se întâmplă acum.
Punem mai multă presiune asupra Pământului.
Cea mai mare parte a sa e în posesia națiunilor mai sărace ale lumii.
Asta pune presiune asupra cererii de hrană.
Pune presiune asupra cererii de apă.
Pune presiune pe resurse naturale vulnerabile
și această presiune e unul din motivele
pentru care am văzut distrugerea pădurilor,
nu doar a celor tropicale, ci și în alte părți.
E o problemă politică.
Aceasta e granița dintre Haiti și Republica Dominicană.
Un set de politici aici, un alt set de politici aici.
Mare parte nu vine doar din tăiat, dar și din incendii.
Aproape 30% din întreaga cantitate de CO2 eliminată anual în atmosferă
rezultă din incendiile de pădure.
Aceasta este o poză realizată la viteză mică a
Pământului în timpul nopții pe o perioadă de șase luni
arătând luminile orașului în alb
și pădurile și tufișurile arzânde în roșu.
Zonele galbene sunt flăcările de la gaze, ca acestea din Siberia.
Și asta mă aduce la al doilea factor
care ne-a schimbat relația cu Pământul.
Revoluțiile tehnologice și științifice sunt o mare binecuvântare
prin faptul că ne-au adus beneficii uriașe
în domenii cum ar fi medicina și comunicațiile.
Dar această nouă putere pe care o avem aduce deasemenea responsabilitatea
să ne gândim la consecințele sale.
Uitați o formulă la care să vă gândiți.
Vechile obiceiuri plus noile tehnologii au consecințe previzibile.
Vechile obiceiuri care sunt greu de schimbat plus tehnologie nouă
pot avea consecințe schimbate în mod spectaculos.
Războiul cu sulițe și arcuri și săgeți
și carabine și mitraliere, e una.
Apoi a apărut o nouă tehnologie.
Trebuie să ne schimbăm concepția despre război
pentru că noile tehnologii au schimbat atât de mult
consecințele acelui vechi obicei
încât nu putem continua într-un mod absurd tiparele trecutului.
În același fel, mereu am exploatat Pământul pentru a ne susține.
Pentru cea mai mare parte a existenței noastre, am folosit unelte relativ simple.
Plugul, tractorul.
Dar până și unelte cum ar fi lopata sunt diferite acum.
Lopata arată așa.
Lopețile au devenit mai mari.
Și în fiecare an, devin din ce în ce mai puternice.
Așa că aptitudinea noastră de a avea un efect,
în acest caz asupra suprafeței Pământului,
este total schimbată.
Puteți spune același lucru despre irigație, care e un lucru grozav.
Dar când deviem râuri fără să ne gândim la consecințe,
atunci uneori râurile nu mai ajung la mare.
Au fost două râuri în Asia Centrală
care au fost folosite de fosta Uniune Sovietică
pentru irigarea nechibzuită a câmpurilor de bumbac.
Marea Aral era alimentată de ele.
Era a patra mare interioară ca mărime din lume.
Când am fost acolo, am văzut o priveliște ciudată
a unei flote de pescuit enorme zăcând în nisip.
Acesta e canalul pe care industria pescuitului
a încercat cu disperare să-l construiască
ca să ajungă la linia de țărm care se retrăgea.
Să facem greșeli în legăturile noastre cu natura poate avea
consecințe mai mari acum
deoarece tehnologiile noastre sunt adesea mai mari decât scara umană.
Când le puneți pe toate laolaltă, ne-au făcut o adevărată forță a naturii.
Și asta e deasemenea o problemă politică.
Aceasta e o hartă computerizată a lumii
modificată astfel încât să arate
contribuțiile relative la încălzirea globală.
În țara noastră, suntem responsabili pentru mai multă decât întreaga Americă de Sud,
întreaga Africă, întregul Orient Mijlociu,
întreaga Asie, toate la un loc.
Media pe cap de locuitor în Africa, India, China, Japonia, UE, Rusia.
Aici suntem noi. Cu mult deasupra tuturor.
Dacă luăm în considerare și populația, e puțin diferit.
China joacă un rol mai important, la fel și Europa.
Dar încă suntem cel mai mare contribuitor.
Așa că depinde de noi să ne uităm la cum o considerăm,
deoarece modul nostru de gândire e al treilea și cel din urmă factor
care schimbă relația noastră cu Pământul.
Dacă o broască sare într-o oală cu apă clocotită,
sare afară deoarece simte pericolul.
Dar aceeași broască,
dacă sare într-o oală cu apă călduță
care fierbe treptat,
pur și simplu stă acolo fără să se miște.
Pur și simplu va sta acolo, chiar și pe măsură ce temperaturile cresc la extrem.
Va sta acolo până când... Până când va fi salvată.
E important ca broasca să fie salvată.
Dar ideea este următoarea.
Sistemul nostru nervos colectiv e ca sistemul nervos al acelei broaște.
E nevoie uneori de o zdruncinătură bruscă înainte să fim conștienți de pericol.
Dacă pare a fi treptat, chiar dacă se petrece cu repeziciune,
chiar suntem în stare să stăm așa și să nu reacționăm.
Și să nu reacționăm.
Nu-mi amintesc vreodată când am fost copil
când vara să nu fi însemnat munca cu tutun.
Era... Îmi plăcea la nebunie. Era în timpul acelei perioade
când munca la fermă
îmi părea distractivă.
Începând cu 1964, odată cu raportul ministrului sănătății,
a fost expusă dovada legăturii
între fumat și cancerul la plămâni.
Am continuat să cultivăm tutun.
Nancy avea cu aproape 10 ani mai mult decât mine.
Ea era protectoarea mea
și prietena mea în același timp.
A început să fumeze în timpul adolescenței
și nu a încetat niciodată.
A murit de cancer la plămâni.
Ăsta e un mod în care nu vreți să muriți.
Ideea că am făcut
parte din acel model economic
care a produs țigările,
care a produs cancerul,
era atât de...
Era atât de dureros în atâtea feluri.
Tatăl meu a cultivat tutun întreaga sa viață. A încetat.
Orice explicație
care păruse să aibă vreun sens în trecut, pur și simplu nu a mai avut efect.
A încetat.
Pur și simplu e în natura umană să dureze ceva până se fac legăturile. Știu asta.
Dar știu că mai poate fi o zi a socotelilor
în care îți dorești să fi făcut legăturile mai repede.
În mod special există trei concepții greșite care ne întunecă gândirea.
Prima, nu e oare o neînțelegere între oamenii de știință
legată de faptul că dacă e reală problema sau nu?
De fapt, nu chiar.
A existat un studiu imens al tuturor articolelor științifice
într-o revistă având ca subiect încălzirea globală în ultimii 10 ani.
Și au luat o mostră imensă de 10%, 928 de articole.
Și știți numărul celor care nu au fost de acord cu consensul științific
cum că am cauza încălzirea globală și că asta e o problemă serioasă?
Din cele 928, zero.
Concepția greșită cum că ar exista dezacorduri în legătură cu știința
a fost creată în mod voit de un grup relativ restrâns de persoane.
Le-a scăpat unul din memorandumurile lor interne.
Și uitați ce scria în el, conform presei.
Obiectivul lor este să repoziționeze încălzirea globală
drept teorie mai degrabă decât o realitate.
Asta s-a mai întâmplat și înainte.
După raportul ministrului.
Unul din memorandumurile lor a scăpat în urmă cu 40 de ani. Uitați ce ziceau.
"Îndoiala este produsul nostru,
de vreme ce e cea mai bună metodă de a crea o controversă în mintea publicului".
Dar au reușit ei oare?
Să nu uitați că au fost 928 de articole.
Zero la sută au dezaprobat părerea generală.
A mai fost un studiu al tuturor articolelor din presa cunoscută.
În ultimii 14 ani, s-au uitat peste o mostră de 636.
Mai mult de jumătate din ei au spus,
"Ei bine, nu suntem siguri. Ar putea fi o
problemă, sau s-ar putea să nu fie o problemă."
Așa că nu e de mirare că oamenii sunt confuzi.
Bună.
Ce ai aflat?
Pentru cine lucrează?
Șef sau angajați?
Voi...
A fost biroul pe probleme de mediu al Casei Albe.
Institutul American al Țițeiului. E corect să
spunem că acela e lobby-ul pentru petrol și gaze.
E corect?
În totalitate corect.
Încearcă mai mult și vezi cine-i sunt clienții.
Deci apără treaba aia cu Exxon Valdez.
Foarte. Mulțumesc.
Oamenii de știință au o obligație independentă
să respecte și să prezinte adevărul așa cum îl văd.
De ce vă contraziceți în mod direct
în mărturia pe care o depuneți în legătură cu această întrebare științifică?
Ultimul paragraf al secțiunii nu a fost scris de mine.
Acela a fost adăugat mărturiei mele.
Dacă ești forțat să schimbi o concluzie științifică,
e o formă de fraudă științifică din partea lor.
Știți, în Uniunea Sovietică, a ordona oamenilor de știință
să-și schimbe studiile conform ideologiei...
Am văzut oameni de știință
care au fost persecutați,
ridiculizați,
concediați, privați de venituri,
pur și simplu pentru că ceea ce au descoperit
i-a îndreptat către un adevăr incomod
pe care au insistat să îl rostească.
El a lucrat pentru Institutul American pentru Țiței.
Și în ianuarie 2001,
a fost numit de către președinte în frunte politicii mediului.
A primit un memorandum de la EPA
care avertiza asupra încălzirii globale
iar el l-a editat. Nu are niciun fel de pregătire științifică.
Dar și-a asumat răspunderea de a trece peste omul de știință.
Am spus, "Vreau să văd cum arată scrisul de mână al acestui om."
Acesta e memorandumul de la EPA. Acestea chiar sunt tăieturile sale.
El spune, "Nu, nu poți spune asta. Sunt simple speculații."
A fost foarte penibil pentru Casa Albă,
așa că acest individ și-a dat demisia câteva zile mai târziu.
Și în ziua următoare s-a dus să lucreze pentru Exxon Mobil.
Cu mai mult de 100 de ani în urmă, Upton Sinclair a scris asta.
E dificil să faci un om să înțeleagă ceva
dacă salariul său depinde de a neînțelege acel ceva.
A doua concepție greșită.
Avem de ales între economie și mediu înconjurător?
E o întrebare bună.
Mulți oameni spun că da.
Am încercat să conving administrația anterioară,
prima administrație Bush, să se ducă la Summitul Pământului.
Și au organizat o conferință mare la Casa Albă
să spună, "Suntem mai presus de asta".
Și unul din acele desene mi-a atras atenția.
Și vreau să vă vorbesc despre asta puțin.
Aici e alegere pe care trebuie să o facem
potrivit acestui grup.
Avem aici o balanță în care stau două lucruri diferite.
Într-o parte sunt lingouri de aur.
Nu-i așa că arată bine?
Ce mi-ar mai plăcea să am câteva din lingourile acelea.
De partea cealaltă a balanței, întreaga planetă.
Cred că este o alegere falsă din două motive.
Primul, dacă nu avem o planetă...
Celălalt motiv e că dacă facem ceea ce trebuie,
atunci vom vrea foarte multă bunăstare
- și vom crea o mulțime de locuri de muncă. - Da.
Pentru că făcând ceea ce trebuie înaintăm.
Cred că am expus aceste imagini de 1,000 de ori.
Aș zice, de cel puțin de 1,000 de ori.
Din Nashville în Knoxville în Aspen și Sundance.
Los Angeles și San Francisco. Portland, Minneapolis.
Boston, New Haven, Londra, Bruxelles, Stockholm, Helsinki,
Vienna, Munich, Italia și Spania
și China, Coreea de Sud, Japonia.
Mulțumesc.
Cred că lucrul pe care am insistat cel mai mult dintre toate în această prezentare
e încercarea de a identifica
toate acele lucruri din mintea oamenilor
care servesc drept obstacole în înțelegerea acestui lucru.
Și oricând simt că am identificat un obstacol,
Încerc să-l desfac în bucățele, să-l îndepărtez.
Să-l demolez, să-l arunc în aer.
Îmi fixez un scop.
Comunic asta destul de clar.
Singurul mod prin care știu să o fac
e oraș cu oraș,
persoană cu persoană,
familie cu familie.
- Pa-pa. Mulțumesc încă o dată. - Pa.
Și am încredere că destul de în curând
destule minți se vor fi răzgândit
că trecem peste un prag.
Lăsați-mă să vă dau un exemplu
de cum se pun în balanță în mod greșit economia și mediul.
O parte acestei probleme implică automobile.
Japonia are standardele de emisii cam pe aici.
Europa plănuiește să întreacă Japonia.
Aliații din Australia și Canada ne lasă în urmă.
Aici suntem noi.
E și un motiv pentru asta.
Se spune că nu putem proteja mediul prea mult
fără să amenințăm economia
și fără să amenințăm fabricanții de automobile.
Pentru că fabricanții de automobile din China ar putea intra să ne fure piețele.
Ei bine, aici sunt standardele de emisii ale Chinei acum.
Mult peste ale noastre.
Nu ne putem vinde mașinile în China în ziua de azi
pentru că nu îndeplinim standardele chinezești ale mediului.
California a luat inițiativă
să se vândă mașini cu emisii mai puține.
Fabricanții de automobile au dat în judecată statul California
pentru a împiedica aprobarea legii
pentru că, așa cum au evidențiat ei, peste 11 ani
ar însemna că statul California va trebui să aibă mașini de vânzare
la fel de eficiente
ca cele ale Chinei de astăzi.
În mod clar e o hotărâre prea împovărătoare pentru a face față.
Și asta ajută la succesul companiilor noastre?
Ei bine, de fapt, dacă vă uitați la cine prosperă în lume,
veți vedea că sunt companiile care produc mașini mai eficiente.
Iar companiile noastre au mari probleme.
Ultima concepție greșită.
Dacă acceptăm că această problemă e reală,
poate că e prea mare ca să putem face ceva în legătură cu ea.
Și, știți, sunt mulți oameni care trec direct de la negare
la disperare
fără să facă pauză la pasul intermediar
și să facă ceva în legătură cu problema.
Și cu asta aș vrea să închei. Faptul că deja știm
tot ce trebuie să știm să abordăm eficient problema.
Trebuie să facem o mulțime de lucruri, nu doar unul.
Dacă folosim electrocasnice
mult mai eficient,
putem salva atâta din poluarea globală
care altfel ar fi eliberată în atmosferă.
Dacă folosim alte aparate eficiente, atât.
Dacă avem mașini nepoluante, atât.
Și toate acestea încep să se adune. Alte eficiente în transporturi,
tehnologii care poate fi reînnoite,
captarea și izolarea carbonului.
O soluție mare de care veți mai tot auzi.
Toate se adună
și destul de repede ajungem sub emisiile din 1970.
Avem tot ce ne trebuie,
în afară de voința politică poate.
Dar știți ce? În America, voința politică e o resursă care poate fi reînnoită.
Avem capacitatea să facem asta.
Fiecare din noi e o cauză a încălzirii globale,
dar fiecare din noi poate face alegeri să schimbe asta.
Cu lucrurile pe care le cumpărăm, electricitatea
pe care o folosim, mașinile pe care le conducem,
putem face alegeri pentru a reduce emisia noastră individuală de carbon la zero.
Soluțiile ne sunt la îndemână.
Trebuie doar să avem determinarea să le aplicăm.
Vom fi lăsați în urmă în timp ce restul lumii înaintează?
Toate aceste națiuni au ratificat tratatul de la Kyoto.
Sunt doar două națiuni avansate în lume care nu au ratificat tratatul de la Kyoto,
iar noi suntem una din ele. Cealaltă e Australia.
Din fericire, câteva state au preluat inițiativa.
Cele nouă state nord-estice s-au unit
pentru a reduce emisiile de CO2.
California și Oregon iau inițiativa.
Pennsylvania își exercită dominația în ceea ce privește energia solară și eoliana.
Iar orașele americane și-au luat și ele responsabilități.
Unul după celălalt, am văzut
toate aceste orașe promițând să lupte împotriva încălzirii globale.
Cum rămâne cu noi ceilalți?
În cele din urmă întrebarea se pune astfel.
Suntem noi, ca americani,
capabili să facem lucruri mărețe
deși sunt dificile?
Suntem noi capabili
să ne depășim pe noi înșine și să ne ridicăm deasupra istoriei?
Ei bine, istoria ne indică faptul că avem acea capacitate.
Am format o națiune, am luptat într-o revoluție
și am adus ceva nou pe acest Pământ,
o națiune liberă care garantează libertatea individuală.
America a luat o decizie morală. Sclavia a fost o greșeală,
la fel ca faptul că nu puteam fi pe jumătate liberi și pe jumătate sclavi.
Noi, ca americani, am decis
că sigur că și femeile ar trebui să aibă dreptul la vot.
Am învins totalitarismul și am câștigat un război
în Pacific și în Atlantic simultan.
Ne-am desegregat școlile.
Și am vindecat boli înfricoșătoare cum ar fi poliomielita.
Am aterizat pe Lună.
Cel mai bun exemplu a ceea ce e posibil când suntem în cel mai bun moment al nostru.
Am lucrat împreună într-un mod cu totul bipartizan
pentru a înlătura comunismul.
Chiar am mai rezolvat o criză ecologică globală înainte,
gaura din stratul de ozon stratosferic.
S-a zis că e o problemă imposibil de rezolvat
pentru că e o provocare ecologică globală
care necesită cooperare din partea fiecărei națiuni din lume.
Dar ne-am asumat noi responsabilitatea.
Iar Statele Unite au preluat frâiele în scoaterea chimicalelor
care cauzau problema respectivă.
Așa că acum trebuie să ne folosim procedeele politice în democrație
și apoi să decidem să acționăm împreună pentru rezolvarea problemelor.
Dar trebuie să avem o abordare diferită pentru aceasta.
E diferită față de orice problemă cu care ne-am confruntat înainte.
Vă mai amintiți de acel film de amatori cu Pământul rotindu-se în spațiu?
O navă mergea prin Univers,
și când a ajuns la 4 miliarde de mile depărtare în spațiu,
Carl Sagan a spus, "Hai să mai facem o poză a Pământului."
Vedeți acel punct albastru palid?
Acolo suntem noi.
Tot ce s-a întâmplat în istoria omenirii
s-a întâmplat pe acel pixel.
Toate triumfurile și toate tragediile.
Toate războaiele, toate foamete.
Toate progresele majore.
E singurul nostru cămin.
Și asta e în joc.
Capacitatea noastră de a trăi
pe planeta Pământ,
să avem un viitor ca civilizație.
Cred că este o problemă morală.
E timpul că noi să punem mâna pe această problemă.
E timpul că noi să ne ridicăm din nou, să ne asigurăm viitorul.
Nu e nimic atât de neobișnuit legat de ce fac cu asta.
Ce e neobișnuit e că am avut privilegiul să-mi fie arătat
pe vremea când eram tânăr.
Doamnelor și domnilor, domnul Al Gore.
E aproape ca și cum ar fi fost deschisă o fereastră prin care
viitorul e foarte clar vizibil.
"Vezi aia?" a spus el, "Vezi aia?"
"Acela e viitorul în care îți vei trăi viața."
Generațiile viitoare
ar putea foarte bine să aibă ocazia să se întrebe,
"La ce se gândeau părinții noștri?"
"De ce nu s-au trezit când aveau o șansă?"
Trebuie să auzim acea întrebare din partea lor, acum.
Ești pregătit să-ți schimbi modul de viață?
Criza climei poate fi rezolvată.
Uită-te cum să începi.
Intră pe www.climatecrisis.net
Îți poți reduce emisiile de gaze.
De fapt, îți poți reduce emisiile de gaze chiar la zero.
Cumpără electrocasnice eficiente din punct de vedere energetic... și becuri.
Schimbă-ți termostatul și folosește termostate cu ceas,
pentru a reduce energia pentru încălzire și răcire.
Climatizează-ți casa, îmbunătațește-ți izolarea,
fă-ți un bilanț al energiei consumate.
Reciclează.
Dacă îți permiți, cumpără-ți o mașină hibridă.
Când poți, mergi pe jos sau cu bicicleta.
Unde poți, folosește trenul și transportul în public.
Spune-le părinților tăi să nu distrugă lumea în care vei trăi.
Dacă ești părinte, alătură-te copiilor tăi pentru a salva lumea în care vor trăi ei.
Treci pe surse de energie care pot fi reînnoite.
Sună la furnizorul tău de energie electrică să vezi dacă oferă energie ecologică.
Dacă nu o face, întreabă de ce nu.
Votează lideri care promit să rezolve această criză.
Scrie Congresului.
Dacă nu ascultă, candidează pentru un loc în Congres.
Plantează copaci, mulți copaci.
Vorbește mai tare în comunitatea ta.
Sună la emisiuni radio și scrie ziarelor.
Insistă ca America să înceteze emisia de CO2
Și alătură-te eforturilor internaționale de a opri încălzirea globală.
Redu dependența noastră de petrol străin;
Ajută-i pe fermieri să producă combustibili bazați pe alcool.
Ridică standardele economiei petrolului; cere emisii mai scăzute de la mașini.
De crezi în rugăciuni,
roagă-te ca oamenii să găsească puterea de a se schimba.
După cum spune vechiul proverb african,
când te rogi, mișcă-ți picioarele.
Încurajează-i pe toți cei pe care îi știi să se uite la acest film.
Află cât poți de multe despre criza climei.
Apoi aplică ceea ce ai învățat.
Traducerea și adaptarea: veverița_bc