Tre saker är absoluta, och kan aldrig förgöras:
Ens medvetande, varelse och kärlek...
Rumi skrev: 'Satsa allt på kärleken, om du är en sann människa'
'Något halvhjärtat kan aldrig bli majestätiskt'
Min mamma sa att gräset bara är grönt om man vattnar det.
I början verkar allt logiskt.
Din kärlek. Min kärlek. Vår kärlek.
Det är tio år sedan vi var här sist. Då var det för att fira vårt äktenskap.
Nu är det för att läka de delar vi förlorat.
Det vackra Italien var oförändrat, men det var inte vi.
Sanning blev viktigare än känslor. Att vinna blev viktigare än sanningen.
Men i sanningens namn
så var det alltid kärlek.
Så här var vi. Jag trodde det skulle bli terapeutiskt.
Så... det här är vi.
Är terapeutisk ens ett ord?
Det är en terapeutisk substans.
Så vi är substans?
I form av tanke. Du vet vad jag menar.
Eller försökte säga.
Alltid med högtflygande ord.
Det håller dem på tårna. Ja, det gör du.
Jag behöver kissa.
Hur lång tid har vi? Tills vad?
Tills jag behöver kissa? Nu. Tills jag kissar på mig?
Jag vet inte, det har inte hänt sedan jag var tolv.
Kissade du på dig när du var tolv? Ja, jag hade druckit.
Vi har bara kört i en timma. Kunde du inte gått på flygplatsen?
Det gjorde jag.
Så vi måste tömma varje timma? Har vi bråttom?
Nej, det har vi inte.
Det förbluffar mig, och varje man på jorden.
Vi kissar innan vi åker, så slipper vi stanna på minst fyra timmar.
Så att resan fortsätter framåt.
Och din hud ser tio år äldre ut, för att du alltid är uttorkad.
Det är bara grunden i evolutionär skillnad.
När drack du ett glas vatten senast?
Räknas kaffe? Nej.
Kan du hålla dig?
Tystnad vore ett mer återhämtande val.
Och njutbart.
Vore det inte härligt att höra den perfekta låten?
Rösterna får allt att låta som en Fellinifilm.
Du har aldrig sett en hel film av Fellini. Erkänn.
Känner du till någon annan italiensk filmregissör? Erkänn.
Bertolucci, Zeffirelli, Chabrol.
Den sista är fransk, men bra jobbat.
Du känner mig väl. Bättre än någon annan.
Det bara skränar. Ge mig en minut.
Om jag inte hittar nåt som passar, så får du lyssna på vinden.
Men jag har känsla. Jag känner något.
Kom igen, ge mig ett tecken. Ge mig det perfekta.
Kom igen! Eller hur?
Grazie.
Du kommer att äta upp mina pommes.
Tror du ibland att de kanske har helt och hållet rätt?
Om oss?
Om det här. Det vi håller på med.
Om det fanns regler för par som inte är tillsammans längre
så finns nog, statistiskt sett, det här inte ens på kartan.
De kanske har rätt. Men vi var aldrig ett vanligt par.
Tack gode gud! Tack gode gud.
Vi var fantastiska.
Vi var bra, inte fantastiska.
Det jag älskade mest var att besöka en tråkig tillställning vi inte ville gå på,
och du togs ifrån mig. Men jag kunde alltid hitta dig.
Vem du än pratade med, tittade du på mig och blinkade.
En blinkning är underskattad, folk undviker den.
Din kunde förändra min värld.
Det fick mig att känna att vi var viktigast av allt, för varandra.
Där och då spelade ingen annan roll.
Vi var visst fantastiska. Folk avundades vårt äktenskap.
Gjorde de? Ja, för du var den där tjejen.
Du var mallen som mina vänners tjejer skulle leva upp till.
Vilket var omöjligt.
Varje gång samtalen handlade om att gnälla över damerna,
så kunde jag bara le. Jag behövde inte säga något.
De visste att jag hade perfektion i dig.
Det var därför jag föll så hårt, när vi började slira.
Perfektionen var kanske svår att leva upp till.
Kanske det. Jag försökte, Ryan.
Vi gav det allt vi hade. Jag gjorde det.
Det var orättvist. Jag gjorde det.
Det faktum vi verkat missa här
är att när en man bli kär, så är det genuint nog för honom.
Utan undantag.
Om jag var otrogen mot dig, eller lämnat dig, så hade jag inte varit kär.
När jag är kär, så kämpar jag för allt.
Jag är kanske inte alltid så trevlig. Lite mulen ibland.
Men om jag kan kalla dig gumman inför folk, utan att bry mig om hur det låter,
då finns det inte mycket jag inte skulle göra för att behålla henne.
Det, vid liv.
Tror du inte jag kämpade?
Jag tror att du gav upp.
Jag ersatte aldrig dig, Ryan.
Jag vet.
Du bara vände dig till någon annan. Jag förstår.
Jag var frånvarande, distraherad, och mina känslor förnekades.
Det är svårt att inte känna ilska över det.
Det känns som att du hittade ett bättre val.
Det är lättare att älska en främling, än någon man faktiskt känner.
Jag vet vilka felen var. Jag hoppas det.
Jag försöker inte övertyga dig om mina åsikter, men jag har anledningar.
Och de är berättigade.
Med en främling kan man fästa ideal på ett tomt blad,
utan de smärtsamma nyanser du börjat förakta hos din partner.
Men när man andas, och ser rationellt på saken,
så inser man att det är något otroligt att förvänta sig. Omöjligt.
Kanske.
För att vi alla har våra saker.
Vi är uppfostrade på olika sätt, har fått lära oss extrema sanningar.
Hur ska man kunna älska, gifta sig med, knulla,
någon från en helt annan värld, och tro att det är enkelt?
Du måste vara hög!
Men om du fortfarande håller kvar vid smärtan.
Den där ilskan.
Du måste släppa det.
Jag gjorde det inte för att skada dig. Det var jag. Mina saker.
Mina demoner. Min känsla av att inte räcka till.
Det är banalt att säga att det inte betydde något,
men det betydde ingenting.
Och jag är ledsen.
Jag är verkligen ledsen över hur det fick dig att känna.
Trodde du vi skulle komma tillbaka hit?
Jag trodde vi förlorat det. Jag också.
Jag är glad att vi inte gjorde det.
Hur fan hade vi råd med en så dekadent smekmånad? Var den inte?
Den var bra. Den var otrolig!
En otrolig smekmånad hade bestått av faktisk dekadens.
Tuff publik. Vi gjorde vad vi kunde.
Jag ville mer. Som vad?
Stampa vindruvor, eller cykla och köpa färska bakelser.
Sova under stjärnorna. Det var på motorhuven.
Vi sov i bilen halva veckan. Det var en natt.
Vi åldrades i förtid redan från början.
Jag hittade breven.
Du skickade dem aldrig till honom. Hur så?
Jag vet inte.
För att jag visste hur du skulle känna.
Hur jag hade känt.
Det är allt jag har.
Tror du att han var kär? Nej.
Han visste att det inte var mer än en förälskelse. Det var nästan på låtsas.
Han var någon jag kunde projicera på. Som jag trodde skulle uppmuntra mig.
Stötta mig. Gratta mig. Låta mig beställa hur mycket mat jag ville.
Han var...
En icke-rökare som älskade yoga. Jag vet inte vad jag ska säga, Ryan.
Det var bara en impuls.
En fantasi.
Han var en flykt.
Det är sanningen, min sanning.
Det är allt jag har.
Sist vi var här var du tjugotvå. Jag minns henne.
Vilken röv.
Hon har kvar den röven. Lugna dig.
Rum 117. Frukost från klockan sex. Perfekt! Tack.
De har bocce! Vad för något?
Har du aldrig spelat bocce? Var har du varit?
Jag minns att det fanns en bar här.
Det är stängt.
De hade kunnat tjäna pengar på mig.
Ryan, som tar en drink. De går verkligen miste om intäkter.
Var glad att jag inte dricker så mycket. Det gör alla där jag är ifrån.
Connecticut? Förneka inte mina irländska rötter.
Okej, Oscar Wilde.
Var han irländsk? Ja, det var han.
Kunde du inte ha sagt Bono, eller Liam Neeson?
Det är roligare att jämföra dig med Wilde.
Okej.
Det här är vi.
Vi?
Lugn, så oemotståndlig är du inte.
Det är inte vad resan var till för.
Jag vet.
Så?
Så.
Kan du sova bredvid mig utan att slita av mig kläderna,
eller måste jag betala för ett andra rum?
Vi skedar inte.
Jag håller händerna i styr.
Jag vet.
Jag ska duscha.
Claudia?
God morgon snygging! God morgon.
Du verkar inget bra på det här spelet. Vad vet du? Jag är grym!
Ska vi dra, innan du arresteras?
Jag klandrar henne inte.
Det är normalt för dem att förstöra en. Det är deras plikt.
Vilka färdigheter du har som förälder.
Jag älskar min mamma, verkligen.
Vår relation är inte direkt mor och dotter.
Det narcissist och medberoende.
Jag önskar att det inte var sant. Att vi hade en vanlig relation.
Jag ber inte om Margaret March, bara någon jag kan lära av.
Först och främst, vilken Margaret? Mamman i 'Unga kvinnor'
Den referensen förstod inte jag. För det andra.
Jag köper inte att din mamma inte lärt dig nåt.
Du är en fantastisk kvinna, som går genom livet med enkelhet.
Visst, och tack. Jag säger inte att hon inte format mig.
Men hon är den sista jag skulle vända mig till för hjälp, eller någonting.
Hon visade mig hur man inte är en förälder.
Det är ändå någonting. Ja, det är någonting.
Är ens varelse ämnad att formas om till att bli exakt som ens föräldrar?
Vem vet?
Jag hade en lycklig barndom, tror jag.
Pappa är min hjälte och mamma var en ängel, men vi är helt olika.
Jag hoppas det.
Vad vill du säga med det? Jag älskar dina föräldrar,
men jag hoppas att ditt äpple fallet långt från det träd som är din pappa.
Stackars kille. Han är faktiskt en bra man.
Han är en jättebra man. Jag älskar honom, men han har gjort
en del intressanta val i sitt liv. Gjorde du detsamma så vore det ett problem.
För vem? Vem som helst.
Bara för att pappa var otrogen, så blir jag misstänkt?
Du fick se det vid en ung ålder. De formativa åren lämnar fotspår.
Detsamma att se sin mamma gå under.
Det är ett personligt val. Jag är inte min far och du är inte din mor.
Varför bråka om att vi båda är livrädda för att det ska vara sant?
Om vi är det, så fångar vi upp det. Blir medvetna om det.
Då är vi ett steg närmare en lösning än vad de var. Det är min plan.
Det blir som det blir? Nej, men inte konfrontera det heller.
Bara släppa taget om det.
Inte för att det blir som det blir, men man måste ändå acceptera det.
Men jag låter inte det hänga över mig.
Det kunde absolut varit värre. Jag kunde ha varit min farfar.
Frank? Inte Frank. Morfar var underbar.
William Deaks Newman. Farfar.
Varför har du aldrig pratat om honom?
Jag vet inte. Han dog när pappa var tonåring.
Jag kan inte minnas mer än en bild av honom hemma.
Jag träffade ju honom aldrig, men har hört att han var en slyngel.
Försäljare, spelare, kronisk kvinnokarl.
Inga gener man vill ärva.
Som alla män i familjen Newman var han säkert charmig.
Det var han säkert. Blodslinjen behövde spädas ut, annars
hade vi alla fått leva ensamma.
Kvinnokampen uppstod på grund av män som farfar Bill.
Det kunde varit värre.
Ser du? En privat vingård.
Du gillar spontanitet. Och att inte bli beskjuten.
Det är 2018, Claudia, inte inbördeskriget.
Det här är Italien.
Vi gör intrång. Det är värt att låsas in för.
Vart ska vi?
Vi, fru Newman, ska ha en otrolig smekmånad.
Jag vill inte leva med att bara ha haft en bra sådan. Är du med?
Det var rart, men...
Men vad?
Jag trodde vi var överens om att detta inte handlar om det.
Det gör det inte. Men kan vi inte uppskatta och fira vårt liv tillsammans?
Vi är inte tillsammans.
Jag vet.
Men jag vet också att de flesta går genom livet med ånger.
Som jag sa, vill inte jag göra det.
Även om vi inte är tillsammans, så kan vi ha nya upplevelser tillsammans.
En dag är minnena allt vi har kvar.
Du...
Det här betyder inte mer än att två personer som har
delat en tredjedel av livet ihop uppskattar och firar det faktumet.
Vi kan gå tillbaka till bilen och fortsätta köra om du vill, eller
så kan vi lägga all skit åt sidan, och faktiskt njuta av varandras sällskap.
Göra de saker vi inte tog vara på förra gången.
Vill du krossa vindruvor med fötterna?
Vart? Här.
Här? Ja.
Tyvärr har vetenskapen tagit över världen.
Vill man stampa utan en turistguide, och behålla sina tår,
är någonstans där det är privat och tyst.
Som här.
Jag kan inte garantera att vi gör något drickbart, men det jag kan garantera
är att du kommer minnas det.
Redo att plocka?
Du är verkligen en charmör, Ryan Newman.
Visst känns det bra? Som alla mina födelsedagar samtidigt.
Tona ner sarkasmen.
Annars tar jag det som en komplimang, från tjejen som firar sin i en hel månad.
Du såg aldrig vitsen med en månads födelsedagsfirande.
Jag fattar inte hur du orkar. En timme in i en fest, och jag är redo att fly.
Och i min familj är det lika överdådigt som julen.
I min var det över innan middagen. Det har du tagit igen för.
Vad menar du? Hur ska jag säga det här...
Ni damer tenderar att firas lite överdrivet.
Passa dig, herr mansgris.
Är det kallt? Ja!
Det känns skönt.
Så du tycker inte att vi behöver firas mer?
Jag tycker det är viktigt. Att fira allihop?
Födelsedagar, bröllopsdagar, alla hjärtans dag?
Du kan ge mig en whisky, biljetter till en basebollmatch, och en biff.
Men en födelsedagshelg med tjejerna? Det kräver planering.
Inbjudningar. Ballonger. Påsar som svämmar över med pappersdukar.
Och om du verkligen är proffs, inbjudningskort med...
Sådär upphöjt. Vad heter det? Det känns som punktskrift.
Prägling. Inte alls samma. Präglad text.
Och så resplaner, boka hotell, boka middagar.
Konsertbiljetter, pilates, allt minutiöst planerat.
Vi lyfter ett glas, så är det klart.
Våra födelsedagar är över vid midnatt.
Kanske inte festen, men födelsedagsfirandet är över.
Ditt kön missar något.
Dina föräldrar firade säkert stort. När jag var barn?
Visst, men det slutade i gymnasiet.
Och dina?
Det var ett par hyffsade. Ibland med tårta. Du har ju varit med några gånger.
Ett telefonsamtal. Kanske ett kort.
Om man verkligen har tur får man en peng för att köpa någonting.
Jag måste ha varit nio eller tio...
Jag vaknade.
Jag var så uppspelt, det var det bästa dagen!
Även om man gick till skolan, så tog man med sin present.
Det kändes som om man kunde åstadkomma vad som helst.
Jag rusade in i mina föräldrars rum.
Pappa var på jobbet, mamma låg vaken i sängen.
Så säger hon, så sött: 'Grattis på födelsedagen, älskling'
Sedan säger hon att det är väldigt tufft denna månad
så går det bra om jag får min present om ett par veckor i stället?
Jag var förkrossad, men jag var ett snällt bar som ville förstå.
Jag tänkte att om jag var tålmodig och förstående, så om ett par veckor
kunde jag få någon riktigt underbar present.
Så jag räknade ner dagarna, eller veckorna.
Så kom morgonen, och jag fick ingenting.
De nämnde det inte ens.
De hade helt glömt bort vad de lovat en liten flicka.
Jag var helt förstörd.
De hade ingen aning.
Så mitt självläkande blev inrotat i tidig ålder.
Vilken sorlig historia.
Frågade du nånsin om det?
Nej.
Du svalde det bara?
Jag tänkte kanske att de skulle komma ihåg det till slut.
Någon konstig slags självömkan.
Det känner jag igen. När det nästan känns bra att lida.
Exakt.
Rationellt sett var dina föräldrar säkert förkrossade att inte kunna köpa dig nåt.
Ja, de var barn själva. Det var generationen som skaffade
barn i tjugoårsåldern. De hade huslån och två döttrar.
Nu tycker jag synd om dem.
Men det låter logiskt. Nu vet jag varför du blir sur när du inte gillar presenten.
Det är inte att jag inte gillar dem!
Jag berättar vad jag vill ha när de frågar.
Så kommer dagen, och jag får något helt annat, som var bekvämt att handla.
Min familj gillar bekvämlighet, de skulle inte gå till andra sidan köpcentret.
Men det gjorde dig till en bra givare. Jag vet.
Du också. Du verkar alltid veta vad som behövs och när.
Och du kan romantik.
Var kommer det ifrån? Jag vet inte.
Jag växte väl in i det, och hade en del charm.
Ditt frieri.
Jag tappar fortfarande andan. Jag älskar när du berättar den historien.
Berätta du.
Verkligen?
Ja, berätta din version. Jag tror aldrig jag hört den.
För att den var min.
Min version.
Jag ville behålla den för mig själv.
Du sa att du skulle på affärsresa.
Att du skulle komma tillbaka om två dagar.
När du ringde kände jag mig skyldig. Jag var glad att du ville komma hem.
Du sa att du var trött, trött på allt.
Att det enda som kunde få dig att le var att spendera natten med mig.
Jag glödde.
Du bad mig att möta dig på flygplatsen och hade bara en förfrågan.
Ha på dig den röda klänningen.
Det fanns aldrig någon konferens, någon affärsresa.
Jag trodde först det var ett misstag. En kvinna gick emot mig i terminalen.
Hon tittade inte på någon annan. Hon hade ett stort, varmt leende.
Hon sa ingenting, när hon gav mig min favoritblomma.
Pioner.
Det kändes logiskt för mig.
Jag såg henne gå iväg. Höll i blomman, och visste att den var min.
Sedan kom en äldre man och gav mig en till.
En tredje, och en fjärde.
Efter den femte personen blev jag medveten om vad som hände.
Tårarna bara rann.
Utan tvekan det vackraste ögonblicket i mitt liv.
133 blommor lades i mina händer av leende främlingar, som inte sa ett ord.
Och sedan hände det.
Stunden då jag visste att jag träffat mannen jag ville spendera livet med.
Jag hade inte träffat pappa på ett halvår, men förstod direkt att det var han.
Jag visste.
Och jag visste att du fört honom dit för mig.
Mamma hade det största leende jag sett på henne på åratal.
Pappa var stilla. Hans ansikte visade bara kärlek.
Min värld stannade.
Mitt ansikte värkte av förtjusning.
Hej pappa.
Och där var du.
Mitt hjärta saktade ner, världen blev tyst.
Den stunden var precis som den skulle.
Jag väntade inte ens på att du skulle fråga.
Jag sa bara ja.
Han hade kontaktat min familj i förväg.
Han flög dit och bad pappa om min hand.
Han hade informerat flygbolaget om sin plan.
Han bad flygvärdinnan att ropa ut ett meddelande till alla passagerare.
Alla förstod att det var något särskilt.
Hon berättade att en ung man skulle fria till sin flickvän efter landning,
och att hennes föräldrar var där, som han bett om hennes hand.
Hon förklarade att flickan skulle vänta i ankomsthallen, iklädd en röd klänning.
Alla skulle få en blomma. De skulle gå mot kvinnan, och utan att säga ett ord
ge henne blomman.
Alla älskar romantik.
Alla älskar kärleken.
En efter en kom de fram.
Och tjejen i den röda klänningen...
Hon kommer aldrig glömma vad han sa, när de gick mot sin lyckliga framtid.
Det visade sig att allt handlade om en tjej.
Jag går ner till baren. Ska jag beställa något åt dig?
Vi ses där nere.
Hej. Hej!
Cabernet, tack.
Du har snälla ögon.
Jaså, har jag? Det har du.
De ändrar färg också, visste du det?
Det gör dem. På dagen är de djupt bruna,
men på kvällen, när det blir kallare, är de nästan gröna.
Gröna? Ja, brungröna.
Hur var din dusch? Allt jag nånsin drömt om.
Dricker du inte?
Om vi lyckats göra vin av druvorna, så vill jag låta andra njuta av vårt arbete.
Är du okej? Ja, det är jag. Och du?
Grazie.
Ena stunden mår jag bra, sedan...
Sedan vad?
Sedan sätter verkligheten foten mot min strupe, och jag kan inte andas.
Jag kan bokstavligen inte andas.
Ibland är jag stark. Så jävla stark.
Redo att gå vidare. Glad att göra det.
Men så finns det stunder där
jag drunknar i sorg. Och jag känner...
Panik. Som om jag varit i en bilolycka.
Och jag vet inte vad jag ska göra, Claudia.
Jag känner till den smärtan. Gör du?
Den bränner. Det är en bra beskrivning, ja.
Den bränner. Skammen och ångern.
Önsketänkandet.
Det får ens inre att rämna, jag känner det också.
Varför påbörjade du inte processen tidigare?
Jag vet inte riktigt.
Det är väl därför vi är här? Ja.
Äter ni här i kväll?
Hej. Hej.
Förlåt, jag... Nej, jag ska nog bara ta ett glas.
Jag heter Annie, om du ångrar dig. Jag vet var du finns.
Hon är vacker.
Ja, det är hon.
Du borde prata med henne. Vad håller du på med?
Claudia, kom igen. Du är inte skyldig mig något, Ryan.
Jag hade verkligen en underbar dag i dag.
Den passade perfekt, men vi borde inte hänga upp oss på det.
Det är en del av vår utveckling, av vårt läkande.
Du vet den där känslan du precis fick?
Spänningen du kände, att något nytt kunde blomma.
De känslorna ska du hålla fast vid. Det är de som betyder mest.
Gå bara och prata med henne.
Jag förstår.
Det finns inget att förstå.
Jag är vis nog att veta vilka känslor som är flyktiga.
Och vi är gamla nog att inse sanningen.
Så kan du sluta, är du snäll?
Jag älskade dig i tio år. Jag lär nog älska dig i många fler.
Men, för den här gången
ska jag ta mina gamla sanningar och gå och lägga mig.
Si?
God morgon. God morgon.
Du är uppe tidigt. Jag kunde inte sova.
Jag ville se soluppgången.
Gjorde du det? I all sin prakt.
Hur var din natt?
Vad tror du?
Jag tror att jag är öppen och utvecklad.
Mogen och vis. Att jag har
accepterat allt och gått vidare. Att jag är över det.
Men det är jag inte.
Ingenting hände. Ryan, det är ingen fara.
Jag vet. Men det hände ingenting.
Kom nu.
Är allt bra? Jag är lite sliten.
Minnena gör ont den här fina morgonen.
Vill du inte prata om det? Jo, men inte än.
Varför inte? Kom igen, Claudia.
För att känslor är inblandade, och om vi pratar om det nu
så börjar vi bara bråka. Hur vet du det?
För att du blir defensiv. Du siar bara.
Nej, jag baserar det på faktiska erfarenheter.
Det där var orättvist.
Vill du veta? Okej då.
Jag känner fortfarande ett behov av att prata om breven.
Jag måste gräva djupt och försöka förlika mig med det.
Om jag får veta mer, kan det kanske hjälpa mig att läka.
Jag kan inte garantera läkande, men jag kanske kan hjälpa dig att förstå.
Kanske det. Jag behöver få veta vad jag gjorde.
Du vet vad du gjorde. Du försvann.
Du med. Inte när du behövde mig som mest.
Det är inte sant. Jag behövde dig som mest när mitt hjärta brast.
Jag behövde dig som mest när vi var som mest envisa.
När du låg i sjukhussängen och jag lämnades att fatta alla beslut.
Under allt det så försvann du. Och vart var du?
Du läste kärleksdikter med nån kille som inte visste ett skit om dig.
Någon nolla som ville leka familj.
Du fattade aldrig hur det fick mig att känna.
Så att säga att jag försvann, drog mig undan, när du behövde mig som mest.
Att jag inte alltid lyssnade. Det stämmer, det gjorde jag.
Men det var för att jag försökte lista ut vårt nästa steg.
Så vad hände sedan? Du blev hånad.
Och visade att du kunde slå tillbaka.
Du vinner, C.
Jag var inte fullt närvarande så du drog dig undan.
Nej, hans blev fick någonting inom mig att blomstra.
Det var något flyktigt.
Jag skrev tillbaka till honom, från mitt eget brustna hjärta.
Jag visste att vi var på väg att gå isär och hans bekräftelse tröstade.
Det var bara en tröst.
Jag är smart nog att veta skillnaden på känslor och tillfälliga plåster.
Det kan vara spännande, men ändå bara tillfälligt.
Jag kan inte tala för honom, för jag...
Han skrev det han skrev, de orden var hans.
Men mina...
De breven handlade aldrig om Paul. Det är därför jag aldrig skickade dem.
De handlade om mig, och dig. Oss. Det.
De må ha haft hans namn, men
de handlade alla om oss.
Det kändes som ett oväntat svek.
Jag vet hur det känns.
Hur var hon? Allt du velat ha? Allt du önskat?
Okej.
Enligt mina egna tidigare erfarenheter
så är första gången med någon ny alltid... underlig.
Allt är annorlunda. Hennes kropp, hennes doft,
hennes smak, hur hon vaknar upp, hur hon sover.
Hennes val av underkläder.
Den där trösten du nämnde, kan aldrig finnas där så tidigt.
Man kan inte ha den där stunden när man borstar tänderna,
där båda slutar borsta bara tittar på varandra.
Leendet när båda inser att det vi har är värt mer.
Man kan inte nå dit om man inte verkligen har läkt, på riktigt.
Och jag är inte där än. Jag kan inte nå dit, än.
Jag inte ens vara där än. Så var det allt jag önskat?
Ingenting hände.
Jag trodde aldrig att vi skulle ta slut. Är det någon som tror det?
Jag var chockad. Stelfrusen.
Jag trodde aldrig jag skulle höra dig säga att du var färdig.
Jag ville nå dig innan dess, men det var för sent.
Jag var så jävla arg. Så arg. För att vi misslyckades. Vi.
Vi borde skämmas.
Du sa alltid att du aldrig ville skiljas.
Du fick mig att lova dig vårt äktenskap innan du ens hade friat.
Jag vet inte var det kommer ifrån.
Inte var det hemifrån. De klarade sig bättre än de flesta.
Att skilja sig efter trettio år är ett större misslyckande än efter fyra år.
Nej, mina föräldrar var inte min inspiration.
Jag har verkligen alltid trott att när jag gifter mig så är det för livet.
Jag ville inte hänge mig åt någon av vana, det skulle vara på riktigt.
Tanken på skilsmässa fick mig att gå, flera gånger, innan jag mötte dig.
Men så kom du. Och du hade det. Grejen.
Du hade mig.
Vad visste jag.
Du fann din plats. Till slut, ja.
Det kanske tog några år, men ändå.
När du drog dig undan kände jag direkt hur kopplingen bröts, slets itu.
Jag vet.
Allt jag ville var att vara med dig. Varje gång blev jag sårad och avvisad.
Man kan inte ha en kärlekshistoria utan det.
Du tog aldrig mina känslor på allvar. Om jag sårades, sköt du det åt sidan.
Jag avskydde verkligen det.
Det var ett problem. Du visade mig aldrig något annat än ilska.
Jag fick höra att du sårats först efteråt.
Om du visste att jag mådde dåligt, varför visade du inte omtanke?
Det är mycket att begära, när du var så uppslukad av ilska.
Om du sköt mot mig, var min instinkt att skjuta tillbaka. Det är mitt fel.
Jag vet. Det tar jag ansvar för.
Gjorde inte jag? Oftast inte.
Oftast skulle jag lyssna på dig, tills du tyckte att jag fattade.
Faktum är att jag alltid förstod, men bara efter dina destruktiva handlingar.
Du fattade alltid? När du förklarat, ja.
Varför inte innan det blev destruktivt? Jag kan inte läsa tankar.
Men du var inte blind heller. Du visste att om du avvisade mina
känslor, så gjordes bara situationen ännu värre.
I stället för att göra det bättre, dömde du mig för mina känslor.
Nej för att du exploderade. Och det sårade dig?
Exploderade du? Ja, visst.
Så du sårade mig, jag reagerade, vilket fick dig att reagera på samma sätt.
Min reaktion var ett svar på din. För att du ignorerade min smärta.
Du behövde bara säga att du var sårad så hade jag tröstat dig,
men du hatade att visa dig svag, och det är ett problem.
Ibland är det okej att hålla sina känslor för sig själv.
Då slipper du känna dig svag och jag slipper dina slag.
Vad betyder det? Det är inget fel med att ha känslor och uttrycka dem.
Jo, det är det visst.
Ibland är det okej att inte prata om varenda jävla känsla.
Ska jag bara hålla allt inombords?
Det gör jag! Och se vart vi är nu.
Jag har inte behovet av att berätta precis allt för dig.
Ibland är det okej att sitta med sina känslor och inte uttala dem.
Ibland driver du mig till vansinne och jag känner för att slå dig i ansiktet.
Men jag berättar inte det, för det är inte sant. Alla känslor bottnar inte i sanning.
Ibland kan man hålla det för sig själv.
Hur hanterar du din psykotiska ilska? Genom att slå hål i väggen?
Varenda man i världen har slagit handen genom en vägg. Bättre än genom dig.
Du vet vad jag menar. Nej, jag tror inte jag gör det.
Om jag känner något alls, vill jag kunna dela det med min make.
Förutom när du känner för att skriva brev.
Var det lågt?
Nej.
Det gör mig ledsen bara.
Att du skrev dem, eller att jag hittade dem?
Både och, antar jag.
Jag vi inte sluta?
Jag mår inget vidare, och skulle gärna må bra nån gång i dag.
God natt.
Vill du göra mig sällskap på en drink, Annie?
Jag dricker inte.
Kan du låtsas och göra mig sällskap ändå?
Hur länge är du i stan?
Tills i morgon. Jag ska åka norrut.
Varför är du här?
Familjeaffärer.
Självklart, förlåt. Nej, nej.
Är allt okej? Ja, jag tror det.
Kan jag inte övertala dig? Jag kan inte.
Inte här. Det är deras regler, inte mina.
Jag förstår.
Men det finns ett kafé i närheten, nära där jag bor. Om du vill?
Eller te, har de te?
Både och. Det vore jättetrevligt, Annie.
Jättetrevligt.
Jag gillar att du minns mitt namn.
Annars hade jag varit galen.
Grazie.
Så du är härifrån? Ja, född och uppvuxen.
De flesta flyttar till större städer men jag saknar det här.
Det är mitt hem, jag är lycklig här.
Trivs du på hotellet?
Si.
Jag tycker om att se nya ansikten.
Säga hej och hej då.
Det är flyktigt, men verkligt.
Det är ovanligt att se någon som dig.
Hur menar du?
Någon som inte är ute på vandring.
Eller någon som... Hur säger man på engelska?
Vad heter en sån som man går mer?
Motorcykel? Stekpanna? Häst?
Hur är det man säger? Du vet, som en käpp.
Käppar?
Menar du rullator? En sån med tennisbollar?
Du menar för gamlingar? Ja!
Så bara naturvandrare och pensionärer besöker byn?
Ja.
Gulligt, men inte sant. Varför inte?
För tio år sedan var jag här på smekmånad, och vi var unga.
Inte en vandringskänga i sikte.
Så det är bara min erfarenhet? Jag behöver kanske öppna mitt sinne.
Så, berätta. Det här stället.
Är detta det bästa av det lokala nattlivet?
Damen där borta ser ut att kunna ta mig i armbrytning.
Är det här allt händer?
Nej, det är bara ett ställe.
Det är upp till individen att vara kreativ. Det finns så mycket att göra här.
Ja, visst.
Det finns en pool på hotellet som ingen använder.
Det är för kallt på kvällen. Även under dagen.
Du är för gammal.
Vill du bada med mig?
Nu? Ja, nu.
Det går ju inte när personalen är på plats. Dina regler.
Jag tackar så mycket för din obrydda attityd.
Men nej Ryan, jag tänker inte gå och bada med dig.
Varför inte?
Jag har ingen baddräkt. Vi improviserar.
Det är för kallt. Du vänjer dig snabbt.
Du är galen.
Lite grann.
Det är för långt.
Jag känner inte till någon närmare.
Det gör jag.
Hitåt.
Jag hoppas du känner ägarna. Vad hände med obryddheten?
Jag tänkte på risken av att göra intrång.
Risken för apati väger mycket tyngre. Det är sant.
Inte kika. Inte röra. Bara simma. Överens?
Överens.
Och inte kissa.
Det kan jag inte garantera.
Vi väntar.
Vi?
Jag, himlen, universum.
Vi.
Tänker du visa mig samma artighet?
Absolut inte.
Det är kallt.
Iskallt.
Berätta om henne.
Varför?
Bara för att.
Jag tror inte jag kan.
Varför inte?
Jag är inte redo.
Det kommer bli bättre. Jag vet.
Det kommer bli bättre.
Varför inte?
Hej, det är jag.
Det är bra. Ja, bra.
Lite.
Det är tufft.
Ja, ungefär.
De får mig att må konstigt ibland.
De ger mig konstiga drömmar.
Det har gett mig tid, antar jag, att tänka.
På allt.
Typ allt.
Mitt äktenskap. Min barndom. Dig och pappa.
Mitt liv.
Jag börjar se ett behov av försöka förstå mig på alltihop.
Det behovet blir mer och mer uppenbart.
Att släppa taget om rädsla, ilska och smärta.
Det betyder också att släppa taget om allt det goda.
Låta det komma och gå.
Att bara känna känslan.
Känna allt, och sedan låta det vara.
Det känns enkelt, faktiskt.
Om jag inte tänker efter för mycket.
Det handlar om att förlåta, mamma.
Vi måste alla förlåta. Det är nog det jag försöker säga.
Jag förlåter dig.
För vad som helst. För allt, jag vet inte.
Allt som du kan känna skuld över som mamma.
Det spelar ingen roll.
Jag vill inte ge dig dåligt samvete.
Alla barn formas av det som händer tidigt i livet.
Jag vill bara att du ska veta, och samtidigt släppa taget om det själv.
Fattar du?
Jag älskar dig och jag förlåter dig.
Jag beklagar det.
Du kanske kan förlåta mig med.
Mamma, det handlar inte om att straffa någon.
Nej.
Det handlar faktiskt om kärlek.
Inte än, nej.
Idag.
Ja, jag ska.
Ja.
Jag älskar dig med. Hej då.
Hej. Hej.
Allt bra?
Nja, du vet.
Var har du varit?
Jag tog en lång promenad, nånstans bortom olivlundarna.
Vad har hänt med ditt ansikte?
Jag tror jag ska försöka sluta med tabletterna.
Det är dags.
Det kan bara du avgöra.
Jag måste nog ta det som det kommer. Med huvudet före.
Det är mycket att hantera, med huvudet före.
Ska du diskutera det med din läkare?
Han kommer att vilja fortsätta sälja mig piller.
Jag vill inte vara i dimman längre.
Andra alternativet kan vara lika oklart. Men det är åtminstone verkligt.
Med mediciner går jag på gränsen.
Jag stöttar dig, det vet du.
Jag är bara trött.
Trött på att vara ledsen.
Okej, så vad säger du?
Redo att besöka ett sista minne, och sedan åka?
Ja.
Jag är redo om fem minuter. Det tar nog längre tid för mig.
Packat för mycket? Ja.
Varför jag packar fler än två jackor är något av ett pinsamt mysterium.
Det är lätt att älska det perfekta.
De små, störiga bitarna tar tid.
Du...
Ja.
Jag älskar dig.
Redo?
Ja, jag tror det.
Inför vår årsdag förra året tänkte jag mycket på den här resan.
Att gå i gamla fotspår, från två ungar som blev förälskade
och beslutade att ta in ett land som vi både kände koppling till.
För tio år sedan gifte jag mig med min drömkvinna.
Jag lovade att älska och skydda henne. Att leva och dö med henne.
Vi ville till den här byn för att vi hört att dina farföräldrar gifte sig här.
I flera år fick du höra att det inte fanns några konkreta bevis för
att det faktiskt var här de gifte sig.
Som ung hade jag bara dina föräldrars ord att gå på,
och jag grävde inte djupare, så vi åkte aldrig hit.
Tio år senare tänkte jag att det vore synd att inte komma hit.
Så...
Vill du se vart de sa ja?
Ja!
Vänta här.
Du är helt galen.
Det vet vi båda två.
Så vackert.
Tack.
Men det är för sent, älskling.
Alltihop.
Du är för sen.
Jag är så ledsen.
Här är det.
Så många minnen.
Det här var en av de lyckligaste stunderna i våra liv.
Vi måste prata om det, Ryan.
Jag vill inte.
Jag vet.
Men vi måste.
Jag saknar dig så mycket, C.
Du dog på en lördag.
Han gav oss tid att smälta det, men...
Men jag trodde honom inte. Jag kunde inte.
Jag har ingenting kvar.
Jag vet inte var.
Jag höll tag vid dig varje dag.
Jag kämpade mig igenom skulden och smärtan.
Mitt hat.
Mitt förakt.
Du var mitt allt, och jag vet inte hur jag ska göra det här utan dig.
Har vi kommit såhär långt?
Nu måste jag ta farväl, och det krossar mitt hjärta.
Du...
I ditt testamente bad du att din aska skulle spridas i ditt paradis.
Resan var vad jag behövde Den gav mig styrka, och tid.
Jag kommer aldrig läka helt. Det vill jag inte heller.
Något kommer alltid att saknas.
Allt jag kan lova är att när jag ser ditt ansikte, ska jag inte känna sorg.
Jag ska le så stort jag kan.
Du var väldens bästa person, lärare, vän, fiende, älskare.
Liv.
Och nu...
Nu släpper jag taget.
Texter: Linus Ekman www.ordiovision.com