Йди спати.
Я не втомився.
Добре.
Давай разом складемо розповідь.
- Хочеш, щоб я почала? - Так.
Одного разу була таке село, яке покинули всі її мешканці.
Навіть щури покинули його.
Так і стояла це село, мовчазне, покинуте на довгі-довгі роки.
Злива била по вулицях,
змиваючи сліди людей.
Коли злива припинилася,
над селом злетілися птахи.
Їх було так багато, що важко було побачити небо.
Цілий день стояла ніч.
Доки в одному маленькому будинку ...
Маленький хлопчик відчинив двері.
Він був єдиний, хто залишився в селі.
"Повість про любов і пітьму"
38 років було моєї матері, коли вона померла.
У своєму нинішньому віці я міг би бути її батьком.
Багато пережив Єрусалим.
Місто було зруйноване, відбудоване, зруйноване і знову відбудоване.
Завойовники один за одним приходили до Єрусалиму, правили в ньому якийсь час,
залишали після себе кілька стін та веж, кілька зарубок на камені, жменю черепків -
і зникали,
як ранковий туман зі схилів цих гір.
Єрусалим - це стара німфоманка, струшує з себе коханців, попередньо витиснувши їх.
- Ми запізнюємось. - Дитина, Ар'є.
Мама виросла в місті Рівне,
який тоді був у Польщі, а сьогодні - в Україні.
Її дитинство там складалося з таких слів, як люстри,
слуги, таємниці,
романтична меланхолія.
За часів, коли антисемітизм поширився по Європі,
вона мріяла про Ізраїль,
землі, що тече молоком та медом, яку першопрохідці перетворили з пустелі на квітучий сад.
Вона уявляла першопрохідника поетом, робочим, революціонером,
чоловіком, народженим, щоб тримати в руках зброю, обробляти землю,
і, разом з тим, любити культуру, володіти багатою душею і розвиненим інтелектом.
Після того, як мама зі своєю сім'єю бігла до Палестини,
в лісі Сосонки,
в лісі, де мама і її сестри
любили збирати гриби і ягоди,
ночувати в спальних мішках біля струмка під зоряним небом,
німці, литовці та українці розстріляли
протягом двох днів понад 23 тисяч євреїв ...
Майже всіх, кого знала мама.
Мільйон дітішок ...
Мільйон дітішок вони вбили! Таких, як ви!
Зарізали!
Єрусалим, 1945. Британський мандат.
Добрий день, люб'язна пані. Я прошу Тель-Авів, 648.
Будь ласка, зачекайте, пан, ще пару хвилин.
Зараз каже пан Нашашібі.
Я чекаю, пані моя, зрозуміло, я чекаю,
- Але люди чекають і на іншому кінці. - Ще занадто рано, Ар'є.
- Але поки що нас з'єднають ... - Але що буде, якщо нас з'єднають,
а вони ще не прийшли?
Алло? Цві?
- Це я. - Це Ар'є. З Єрусалиму.
Так, Ар'є, здраствуй. Це я, Цві. Як ви поживаєте?
У нас все у порядку. Ми дзвонимо вам
- З аптеки. - Запитай мою сестру, як поживає.
Що розповіси? Що в Тель-Авіві?
Все в порядку. Нічого особливого. Живемо.
Якщо немає новин - це теж непогано. І у нас немає новин.
Ми вам напишемо лист і домовимося, коли зателефонуємо в наступний раз.
- Бережіть себе. Всього доброго. - І вам.
Вони зовсім не були впевнені, що і справді поговорять в наступний раз.
Мільйон дітішок ...
Раптом спалахнуть безлади, погроми, різанина, британці звернуться проти нас ...
почнуться арешти.
Привіт всім.
- Добрий вечір. - Добрий вечір.
Закрити вікна! Закрити двері, будь ласка.
Вони пішли. Усі.
Неначе Рівне був тільки сном.
Вона прибула.
Нова книга, прямо з друкарні.
"Новела в івритської літературі"
Перша моя книга.
"І.А. Клаузнер. Новела в івритської літературі"
Це майже те ж саме, як якщо б народився у мене ще одна дитина.
Я запрошу твоїх батьків.
Моєму першому вчителю історії літератури - єдиному братові моєму ДАВИДУ, якого втратив я в пітьмі Вигнання. Де ти?
Хто говорив, що тільки твій дядько буде з вищою освітою в родині?
- Це - тільки перша моя публікація. - Так.
Не остання.
Борщ милий. Непоганий.
Майже смачно.
Але навіть селянки, кухарки в єврейських будинках,
знають, що борщ повинен бути кислуватим і трохи солодким,
а ні в якому разі не навпаки - солодким і трохи кислуватим, як це прийнято у поляків,
все на світі робити солодким понад усяку міру.
Навіть оселедець вони, чого доброго, можуть занурити в варення.
Піднімемо келихи на честь книги, що вийшла в світ.
- В добрий час! - Вип'ємо! - Хай щастить!
Якщо доводиться вибирати між брехнею і можливістю нанести людині образу,
слід завжди вважати за краще великодушність справедливості і прямоти.
Мені дозволено брехати?
Інколи так.
Краще, якщо ти будеш чуйним, ніж прямим.
Добре. Давай.
Іди, потримай кілочок.
Ми створимо маленький кібуц.
- Власними руками будемо добувати хліб із землі! - Кадіма (вперед).
Ти знаєш, "Кадіма" - означає "просуватися" або "попереду".
Але ...
це слово, по суті, відбувається від "кедем" (схід),
який передбачає античні часи.
Тому, говорить на івриті, по суті, дивиться в минуле.
- Цікаво? - Так.
- Добре. - Ти в порядку?
Ар'є?
Ти, взагалі, дізнаєшся мене, покритого потім? Зверни увагу на це.
- Усе. - Усе?
Усе.
Батько сказав мені одного разу.
Амос, зверни увагу на зв'язок між словами:
«Адама» (земля, грунт), «адам» (людина),
«Дам» (кров),
"Пеклом" (червоний),
«Думія» (безмовність).
Ти сидиш собі 6 місяців і пишеш новий роман,
і тут же все красиві дівчата розхапують його з магазинних полиць,
а, лягаючи спати, беруть роман з собою в ліжко.
По крайней мере, мої книги доставляють трохи задоволення.
Якщо твоя мета - дівчата,
тоді, може бути, варто писати романтичні історії.
Все, що я говорю, це - не поспішай.
Запитай своїх сестер, твоє життя належить тільки тобі
протягом дуже короткого проміжку часу
після відходу з рідного дому до першої вагітності.
І коли твоя дитина виріс, ти не станеш, як раніше, самою собою,
тому що з мами просто-напросто перетворишся в бабусю.
Але всі говорять, що діти - найкраще, що може бути у тебе.
Хто це все?
Пам'ятайте, що сталося з сусідкою?
- Ірою? - Так.
Дружиною Стілецкого.
- Так Так. - Так, у неї був чоловік-алкоголік,
який керував млином нашого батька.
Він програвав її в карти, поки, нарешті, не втратив її ...
Тобто кожен раз він програвав її на одну ніч,
поки в один прекрасний день вона не втекла від нього з сином кучера.
Антон!
Так, з його хати,
вона могла здалеку подивитися на своїх граючих дітей.
Одного разу вона вирішила, піти провідати дочку.
Коли підійшла, дочка назвала її повією,
і не захотіла говорити з нею.
В ту ніч Іра зібрала залишок сил,
увійшла з бідончиком гасу в хату ...
і запалила сірник.
Наші діти не розуміють, як вони можуть нашкодити нам.
Я тільки не розумію, чому ...
Чому ніхто не застеріг тебе?
Що ти хотіла, застереження, написане дрібними буквами,
щоб сказали, що, врешті-решт, ти - тільки їжа?
Що ти, як їжа для пташеняти, потрібна, щоб вирости й зміцніти?
Полінька, ніхто не застерігає нас,
тому що кожна мати думає, що вона - єдина, хто відчуває так,
і кожна мати плаче одна в свою подушку вночі.
Крім нашої матері, яка проклинає нас.
"Тарзан Непереможний"
- Без фокусів. Будь хорошим хлопчиком. Добре? - Добре.
Друзі батьків, Сташек і Мала Рудницькі,
були бездітні,
і іноді батьки залишали мене у них.
Папа, за своїм звичаєм,
пояснив, що слово «бездітний»,
дійсно, пов'язане зі словом "тьма",
і схоже за звучанням і написанням зі словом «економити». І можливо, давній зміст цього слова -
відсутність пам'яті,
відсутність дітей,
відсутність світла.
Мама іноді йшла одна.
Куди?
Я міг тільки фантазувати.
Коли відвідуємо арабська будинок,
дуже важливо пам'ятати про ввічливість.
Ні діти, ні навіть молоді люди, не повинні,
ні в якому разі, втручатися в розмову дорослих.
Тільки, якщо звернуться до тебе безпосередньо,
відповідай коротко, енергійно, але ввічливо.
Якщо подадуть частування,
не смій брати нічого, щоб не накришити або не пролилася.
А якщо все ж будуть наполягати, щоб узяв, тоді відмовся,
але делікатно, як джентльмен,
навіть, якщо ти не можеш стриматися, побачивши солодощів.
Адже нас запросили тільки, завдяки дядькові Сташека,
який допоміг синові аль-Хілуані вийти з в'язниці.
Прояв негативного ставлення
під час такого високого візиту
буде не тільки зухвалістю і образою довіри,
але і справжнім збитком справі взаєморозуміння і взаємної діалогу між двома народами.
Пальто? Пальто?
Друг мій, ласкаво просимо!
Приємно познайомиться з вами, моя пані. Приємно ...
Ви, все знайомі з моїм другом, паном Сарфом.
Містер Сарф допоміг звільнити мого сина, Едуарда, після інциденту з арештом
на початку літа. Дякую що прийшли.
Будь ласка, заходьте. Бути може, юний пан
бажає піти пограти в саду?
Прошу, будь ласка, моя пані.
Ну, дорогий, давай підемо додому.
Доброго ранку, моя пані.
Мене звуть Амос. А тебе?
Мене звуть Айша.
Це - мій брат, Аувад.
Твій батько, твій шановний батько,
запропонував мені вийти, пограти з вами.
Він - не мій батько. Він - дядько моєї мами.
Я не живу тут, я живу в Тальбо.
Звідки ти знаєш іврит?
Я вчуся грі на фортепіано в Рехавії вже 3 роки.
Іврит звучить дуже красиво, і квартал Рехавія теж дуже гарний.
Чистий такої. Тихий.
Квартал Тальбо теж чистий і тихий.
Чи не погодишся поговорити зі мною трохи?
Хіба ми не розмовляємо вже?
В Ізраїлі досить місця для двох народів.
Потрібно просто вчитися жити разом у мирі і повазі.
У мене є ще старший брат в Лондоні. Він вчиться на адвоката.
А що ти хочеш вивчати, коли виростеш?
А ти?
Ти будеш з часом адвокатом. Судячи по твоєму розмови.
Чому, власне, ти думаєш так?
Я збираюся написати книгу.
Справді? Яку книгу?
Віршів.
- Віршів? - Так, на французькому і англійською.
Я пишу також на арабському, але не показую це нікому.
- Є гарні вірші на івриті? - Звичайно.
Левін Кіпніс, Рахель, Зеєв Жаботинський, Черніховскій ...
"Зацвіте і мій народ,
Він розірве ланцюга рабства,
Повним життям заживе ".
Ти вмієш влазити на дерева?
Немає у мене ні хвилинки.
Дай мені хвилинку.
Немає у мене ні хвилинки.
Дай мені хвилинку.
Немає у мене ні хвилинки.
Дай мені хвилинку ...
Це - батько Амоса.
Можу я поговорити з паном аль-Хілуані?
Ви зможете передати йому, що я дуже шкодую про те, що трапилося?
Ми сподіваємося на швидке одужання дорогого малюка.
Ми готові нести всі необхідні витрати, пов'язані з лікуванням.
Ми щиро бажаємо зустрітися, щоб з'ясувати всі обставини і виправити те, що можна.
Ми намагалися написати ...
Жили-були два ченці, які брали на себе всілякі суворі обітниці.
Зокрема, дали вони обітницю пішки виходити всю Індію
з краю в край.
І обітницю повного мовчання: жоден з них
не вимовить жодного слова, навіть уві сні, в усі дні їх пішої подорожі.
Але ось одного разу, коли йшли вони берегом річки,
почули обидва вони крик про допомогу - кричала жінка, що тоне в бурхливому потоці.
Без слів і розмов молодший з них кинувся в воду,
на своїй спині виніс потопаючу жінку на берег, мовчки поклав її на пісок,
і обидва аскета продовжили шлях в повному мовчанні.
І ось, через півроку або навіть цілий рік,
раптом запитав молодий чернець свого товариша:
"Скажи мені,
як ти думаєш - я згрішив, несучи ту жінку на своїй спині? »
Але товариш відповів йому питанням на питання:
«Що, ти все ще продовжуєш нести її на своїй спині?»
Знаєш, Амос,
коли я була студенткою,
я любила сидіти тут, серед квітів, і читати.
І одного разу, після занять, вона зустріла твого майбутнього батька.
Ти пам'ятаєш? Я розповідав тобі про слові "квітка".
Слово "перах" (квітка) складається з "пар" і "Реахим".
"Пар" - це корінь - "плодючість",
а "Реахим" це як "спокушати комах", які запліднюють рослини.
Він використовував слабкість твоєї мами до слів.
Ну, що я міг зробити?
Всі студенти доглядали за нею. Я зобов'язаний був виділитися.
Саме так.
згадувати -
це як намагатися спорудити древнє будівля
з каменів його руїн.
І камені пам'ятають.
Будь ласка, можна APC?
Так зараз.
Головний біль не покидає мене.
Я не вірю їм. Нікому я вже не вірю.
- Це все - одна гігантська інтрига. - Ти так думаєш?
Що ти говориш, що все це - тільки інтриги?
Все це - одна гігантська інтрига, як в театрі.
Адже Бен-Гуріон вже потихеньку погодився продати весь Єрусалим королю Абдаллі.
А за це англійці і араби залишать йому його кібуци.
А що буде з нами -
- Виріжуть, спалять всіх нас, це їм байдуже. - Що це з вами? Що ви говорите?
Мільйон дітішік ...
Якщо буде війна, коли буде війна, ми переможемо в ній.
Наша держава вже буквально стоїть біля воріт.
- Мільйон дітішік. - Не варто. Немає ніяких воріт.
Є прірву.
Уф.
- Чи не виросло нічого. - Йди сюди.
Ти знаєш, якщо розкрити людський череп і витягти мозок,
побачимо, що наш мозок - всього лише качан цвітної капусти.
Всього-то ось така капуста.
Але що за диво:
така маленька капуста
вміщує і небо і землю,
і сонце, і всі зірки,
і ідеї Платона,
і музику Бетховена,
і п'єси Чехова ...
Є там вдосталь місця і динозаврам, і китам ...
І надії людства, і пристрасті, і жадання, і помилки, і фантазії ...
І все.
Ти не вмієш кидати.
Амос!
Іди грати з нами.
Я не можу. Бабуся приїжджає сьогодні.
Діти! Що ви робите там?
Фанічка!
Фаня.
Амос, де мама?
Фаня.
Ти не повіриш.
Мої книги продані, всі п'ять!
Він сказав, що замовить ще. І вже замовив по телефону ще п'ять.
Він сказав, що це тільки початок.
Давай підемо в сінема "Едісон", подивимося новий фільм.
Ти підеш до Зархи на цей час, добре?
Для нас.
І пекло, і рай
можна знайти в кожній кімнаті.
Чуть-чуть злості -
і людина людині пекло.
Трохи милосердя, трохи щедрості -
і людина людині рай ...
Здрастуй, вітаю.
Я все ще не вірю.
Привіт Гарбо.
Амос, веди себе добре.
Книгу?
Черніховскій.
Мені здається, що твоє терпіння допомагає нашим рослинам.
Чому б тобі не піти поглянути самому?
Коли моя родина переїхала на вулицю Дубинська,
там продовжували жити мешканці, "успадковані" від попередніх господарів.
У великій, світлій кімнаті жив польський офіцер в чині полковника на ім'я Ян.
Щоп'ятниці мама посилала одну з нас
з підносом макових коржиків, запашних, прямо з печі,
побажати йому від імені всієї родини «шабат шалом».
Шабат Шалом.
Милашка.
І він гладив дівчинку по голові,
називав її "циганкою"
і зізнавався, що саме її одну він чекає,
і обіцяв одружитися з нею, як тільки вона підросте.
Але одного разу,
в неділю, перед зорею,
ще до того, як з'явилося перше світло,
вирішив полковник перевірити, як поживає його пістолет.
Спочатку випустив він дві кулі в закрите вікно, що виходить в сад.
Випадково йому вдалося в повній темряві потрапити в голуба.
Назавтра цього голуба знайшли у дворі пораненого, але живого.
Потім полковник всадив одну кулю
в пляшку вина, що стояла на столі,
двічі вистрілив він в люстру під стелею ...
і ...
Одного разу я знайшла в шафі заховану в щілини записку,
написану жіночим почерком.
"Зевон, мій маленький вовченя, знай, що ти мені дуже дорогий!
За все своє життя я не зустрічала чоловіка краще і шляхетніше тебе.
Я не варта цілувати падошфи твоїх черевиків ".
У слові «підошви» я знайшла дві граматичні помилки.
Записка була підписана літерою Г.,
і в кінці були намальовані пухкі губки, підставлені для поцілунку.
Ніхто нічого не знає про іншого.
Навіть про свого чоловіка або дружину. І ніхто не знає нічого про себе самого.
Нічого не знає.
А якщо часом на мить здається, що знаємо, то це ще гірше,
тому що краще вже взагалі нічого не знати,
ніж жити, помиляючись.
29 листопада 1947
Вночі, в Лейк Саксес, неподалік від Нью-Йорка,
Генеральна Асамблея ООН
збереться, щоб проголосувати за що?
За прийняття рекомендації комітету UNSCOP.
І що це за рекомендація?
Створити на території британського мандата дві незалежні держави:
єврейську і арабську.
Хто заперечує?
Ісламські країни разом із урядом Британії.
І чому?
Їх мета - перетворення всієї Ерец-Ісраель в арабська держава під британським протекторатом,
як Єгипет, Трансйорданія і Ірак.
Молодець.
Знаєш, Лейк Саксес, означає в перекладі з англійської «Озеро успіху».
Тобто повна протилежність «морю сліз»,
символізує у Бялика долю нашого народу.
- Це цікаво. - Вау, цікаво.
Малі: так.
Пакистан: немає.
Панама: так.
Парагвай ...
Так.
- Перу ... - Вибач, ти можеш допомогти мені? - Так.
Віднеси його матері.
- Голландія: так. - Так!
- Саудівська Аравія: немає. - Іди, милий.
Сіам: відсутній.
Швеція: так.
Сирія: немає.
Туреччина: немає.
Україна: так.
Південно-Африканський Союз: так.
- Так ... - Радянський Союз: так.
Британія: утрималася.
США: так.
- Уругвай: так. - Це було "так"!
Венесуела: так.
Ємен: немає.
Югославія: утрималася.
Резолюція особливої ​​комісії з питання Ерец-Ісраель
Організацією Об'єднаних Націй прийнята.
Живий народ Ізраїлю! Живий народ єврейський!
Народ Ізраїлю, народ Ізраїлю, народ Ізраїлю живий!
Все зміниться, все має змінитися.
Я говорив тобі це.
"Ми принесли вам мир ...
Ми принесли вам мир ... "
Нарешті.
Ти не можеш собі уявити, взагалі, як знущалися наді мною хлопчаки-антисеміти
в польській гімназії у Вільно.
А коли наступного дня мій батько, твій дідусь,
прийшов в школу, вимагаючи справедливості, хулігани накинулися і на нього.
Повалили його на землю ...
і зірвали з нього штани прямо посеред гімназичного двору.
Всі діти сміялися,
а вчителі дивилися і мовчали.
Або, можливо, теж сміялися.
Звичайно, і тобі не раз будуть докучати всякі хулігани, і на вулиці, і в школі.
Можливо, вони будуть чіплятися до тебе як раз тому, що ти будеш трохи схожий на мене.
Але відтепер, з тієї хвилини, як з'явиться у нас держава,
хулігани ніколи не пристануть до тебе, бо ти - єврей. Ніколи в житті.
Через приблизно три години,
о сьомій ранку, поки ми спали,
в Єрусалимі почалися збройні напади арабів на єврейський транспорт,
які поширилися по всій країні.
Моє прізвисько - Гарібальді.
Я проінструктуйте вас,
як допомогти нашим патріотам.
Ви будете допомагати ...
Ви прочешет всі двори, все сараї і склади,
і зберете порожні мішки, щоб наповнити їх піском,
і порожні пляшки. Дехто зуміє наповнити їх коктейлем,
вельми смачним для ворога.
Ви будете збирати на пустирях і покинутих задніх дворах хубейзу (дика рослина),
щоб якось протистояти загрозі голоду в Єрусалимі.
Ми також встановимо чергування спостерігачів,
щоб попереджати про будь-якому русі британців. Відправляйтеся.
Як гарно. Помий, а я зварю зараз.
Ти, звичайно, голодний, після своїх пошуків.
Набери води.
Фанічка.
Я мобілізувався в загони самооборони, Фанічка.
Тобі нічого сказати на це?
Що ти хочеш щоб я сказала?
Молодець, ти дуже хоробрий.
Війна вторглася в наш будинок.
Життя перетворилося в мішки з піском.
У житті євреїв,
як і в житті інших народів,
найстрашніші конфлікти розпалюються саме між двома переслідуваними.
Тільки в сентиментальних заповітні бажання переслідувані об'єднуються в пориві солідарності
щоб боротися разом з жорстоким гнобителем.
На ділі ж,
два сина одного батька,
не обов'язково стають союзниками.
Часто буває, що в браті своїм вони бачать не побратима по долі,
а відображення особи їх загального гнобителя.
Європа, знущаються над арабами,
принижувати і оббирають їх за допомогою колоніалізму,
саме вона, Європа, переслідувала і пригнічувала також і євреїв.
Але араби, дивлячись на нас, бачать перед собою не жменьку нервових біженців,
а зарозумілу Європу-колонізатора.
А ми, з нашого боку, дивимося на арабів
і бачимо перед собою не жертв, нам подібних, а кровожерливих антисемітів,
переодягнувшись нацистів.
В Опівночі 15 травня 1948 року
завершилася 30-річна влада британського мандата ...
... Проголошено Бен-Гурионом в Тель-Авіві
за кілька годин до опівночі.
Вже багато тижнів наша підвальна квартира служила чимось на зразок притулку
для мешканців верхніх поверхів.
У мене є зв'язки ...
- Ти тягнеш, боляче. - Вибач, вибач.
100 євреїв були спалені вчора заживо неподалік від кварталу Шейх Джером.
Це були люди з колони, яка піднімалася до лікарні «Хадасса» та університету.
100 людей.
Лікарі та медсестри, робітники і студенти.
Чому зупинили їх?
Англійці не дали вийти.
Які вже тут чверть курки,
якщо прямо на твоїх очах відбуваються такі нещастя?
Діти схуд ... Ось уже кілька місяців вони не пробували м'яса ...
Будь ласка, пані.
- Я не знаю, навіщо ми залишилися тут. - Хто наступний?
Коли вбили її подругу,
коли справжня трагедія відбувалася поза сторінок маминих романів,
страждання не видавалося їй романтичним.
Досягнута угода про перемир'я з Єгиптом.
Після Єгипту будуть угоди з Трансиорданией,
і останніми будуть Сирія і Ліван.
Слава Богу!
Коли британці пішли,
навколо Ізраїлю була встановлена ​​зелена лінія.
Сусіди повернулися в свої будинки захоплені і оптимістичні,
а ми залишилися наодинці з собою.
Із заснуванням незалежної єврейської держави,
зникли, наче й не було,
тисячі років туги єврейського народу
про свою батьківщину.
Може бути, мама відчувала втрату бажань, мрій,
бо раптом перестала розповідати свої історії.
"І ось, що я бачу?
Хлопчик, приблизно, трьох років стоїть посеред вулиці,
і на нього летить військова машина.
З усієї сили, я крикнув:
"Хлопчик, хлопчик!"
- "І, з криком, кинувся до нього ..." - Про що він говорить?
Машина тут же звернула вбік.
Хто знає? Може бути, мама кинула його?
Може бути, його сім'я дуже бідна, була не в змозі прогодувати його,
і не могла бачити свою дитину голодним?
А, може бути, хлопчик - сирота, без батьків?
Так, і такі є в нашому світі ".
- Говорив тобі, почекай мене! - Хто, ти думаєш, найкращий футболіст?
- Мені здається, Дадо. - Мені здається, що я.
- Ні, мені здається, що я трохи краще. - Я. - Ні, я.
- Давид, Мойсей, я і ти. - Чого це раптом? Дивись, це так:
я, потім Давид, потім Моше, і тоді ти.
Ти - дуже смішний, щоб знав.
Дай мені свій бутерброд.
Я повернуся через чверть години.
Можна піти з тобою?
Я повинна побути якийсь час наодинці з собою.
Побудь і ти з самим собою.
Я скоро повернусь.
Може бути, скажеш мені, нарешті,
що в тобі такого, що я так люблю саме тебе?
Найбільше ...
Найбільше я люблю твою наївність.
Жодного разу за все своє життя не зустрічала я подібної наївності.
Навіть і після того, як проживеш ти довге життя,
багато відчуєш,
ця наївність НЕ відлущити від тебе. Ніколи.
Я думаю, що коли ти виростеш, то будеш таким собі ...
галасливим болтунішкой начебто твого батька.
Але в той же час ти будеш людиною тихим, замкнутим,
глибоким і повним, немов криницю в селі, покинутої її мешканцями ...
Можна бути одночасно і таким, і таким.
Мене раптом охоплював жах.
Здавалося, видали, від самого горизонту,
насувається, стаючи поступово все виразніше, якесь невідоме нещастя.
У мами почалися напади головного болю.
Разом з мігренню
прийшла до неї безсоння.
Лікар прописав мамі всякі снодійні і заспокійливі ліки,
але їй нічого не допомагало.
Будь ласка, не сердься на мене, Амос.
Мені зараз трохи важко,
але ж ти сам бачиш, як я намагаюся, щоб все було добре.
Спасибі, Амос.
Я знаю, що цілком можу покластися на тебе.
- На добраніч. - На добраніч.
- Батько? - Спи, спи.
Мені пощастило, мені пощастило.
Дякуємо.
Мама твоя сама себе карає,
тільки, щоб покарати мене.
Іди.
Іди, пограй трохи на вулиці.
Тільки будь дуже обережний. Жінки бувають різні.
Не всі такі хороші і чесні, як ти.
Повертайся, коли захочеш.
Тобі ще що-небудь потрібно?
Амос тут.
Папа і я повинні були говорити сусідам,
що у неї грип або особлива чутливість до денного світла,
або що вона дуже втомилася.
Ми нікому не говорили те, що було відомо лише нам обом.
Те єдине, що знала її найближча подруга.
Амос, ти - промінь світла, знаєш про це?
Мама каже, що ти - "сонечко" її.
Ти - хлопчик такий тямущий і чутливий.
Ти знаєш, у мене є відчуття,
що, коли виростеш великою, ти будеш письменником.
Я не буду письменником. Почуття викликають у мене огиду.
Я буду селянином або тим, хто труїть собак. Зі шприцом, наповненим отрутою.
- Гарного дня вам. - І тобі.
Знаєш, що сталося, коли Тарзан зустрів ковбоїв та індіанців?
Що сталося?
Тарзан дивився з дерева,
в той час, як ковбої та індіанці билися під ним.
Один ковбой схопив за горло змію, що повзе під його ногами,
і видавив її отрута в рот індіанця.
Тоді індіанець схопив колючий кактус і виколов ...
ковбоєві його блакитні очі.
Тарзан дивився на них зверху
і думав, що робити.
І що?
Я розповім вам завтра.
Це була приголомшлива історія. Де ти чув її?
Скажи, це - не твій тато?
Де?
Амос, ти - дуже хороший хлопчик.
Мама страждає від жахливої ​​головного болю.
Просто говори тихо,
Не бігай і не буйство, добре?
Швидше, відкрий.
- Тобі потрібно що-небудь? - Ні дякую.
Так чому б тобі не прилягти?
Мені так добре. Дякуємо.
- А лікар? Коли він був? - Немає потреби в лікареві.
Мама, залиш її в спокої.
Чи не втручайся, Ар'є.
Комедіантка ... Немов їй покладена місяць з неба.
Ну, що, настрій меланхолійне, капризи?
Це знак того, що серце ще молоде.
Можна подумати, що тільки їй важко тут,
що, крім неї, ми все тут лижемо мед.
Закінчив свої уроки?
Фаня?
Як спала?
Добре. Нарешті спала добре.
Ну, звичайно, нові таблетки допомогли.
Скільки снів я бачила вчора.
Один сон про людину, про який я не думала давно.
У Рівному був багатий торговець хутром,
якому навіть з Парижа слали гінців,
так як у нього був рідкісний сорт хутра, який називався «сріблястою лисицею»:
він виблискував і іскрився, немов паморозь в місячну зимову ніч.
І ось в один прекрасний день купець цей став переконаним вегетаріанцем.
Він залишив свій будинок, побудував собі в лісі невелику хату,
тому що не міг пробачити собі тих тисяч лисиць,
яких мисливці вбивали для нього.
Зрештою, це людина зовсім зник.
Коли хотіли ми, я і мої сестри, налякати одне одного,
то, бувало, валялися утрьох ми на килимі в темряві,
і кожна по черзі описувала,
як людина, яка була колись багатим торговцем хутром,
бродить тепер голим по лісах.
Бути може, він тепер збожеволів
і виє в частіше, як виють лисиці. І від цього виття волосся стає дибки.
У кожного, кому випала доля зіткнутися в лісі з людиною-лисицею,
від жаху
- Все волосся на голові ставали білими. - Прости, що це має означати?
Алегорія? Упередження?
Вибач.
Не запізніться в школу і на роботу, хлопці.
Що з тобою? Що це має означати?
Я жалкую. Це все через мене.
Сьогодні я вирішила запросити двох чоловіків моєму житті
пообідати за мій рахунок в ресторані.
- Папа знає? - Влаштуємо йому сюрприз.
Давай підемо до нього на роботу,
і витрусити його звідти, як витрушують книжкову моль.
Підемо.
Сьогодні ти будеш моїм кавалером.
- Що це "кавалер"? - Кавалер - це лицар.
"Шеваль" - це кінь по французьки. А "шевальє" - вершник, лицар.
- Будь ласка. - Дякуємо.
Ар'є.
Вибачте мене.
Що трапилося? Мої батьки в порядку? А твої? Все в порядку?
Та все в порядку. Ми хочемо зробити тобі сюрприз.
Ми поведемо тебе на обід.
Ну, чому немає, по суті?
Сьогодні я - господиня, і я буду рада, якщо ви замовите
найдорожчі страви.
Ви готові?
Так.
Овочевий суп і курячі котлети з картопляним пюре, будь ласка.
Мені те ж саме, будь ласка.
Фаня?
Тільки білий рис, будь ласка,
і чорна кава.
Дякуємо.
Фаня? Фаня?
Фанічка.
Мама, ти в порядку?
Вона потребує абсолютному спокої.
Я подбаю про це.
Дякую докторе.
Це - нові таблетки.
Вони допоможуть тобі спати.
Випий ще трохи води.
Я не знаю, як допомогти тобі.
Ти не відповідальний за мене.
Фаня, я не знаю, як допомогти тобі.
Може бути, я відвезу тебе ненадовго в Тель-Авів?
Побудеш з сестрами, провітрити.
Так, трошки повітря.
Не можна допустити, щоб вбивці успадковували
майно своїх жертв.
І нам потрібні гроші, щоб прийняти тих, хто вцілів у цій бійні.
Про що ви говорите?
Ми не продаємо прощення за гроші, забруднені кров'ю.
Кілька днів в Тель-Авіві, і будеш, як новенька.
Тож не дивно, що ти пригнічений, живучи в Єрусалимі.
Ми побалуємо тебе.
Ти не повинна нічого робити, крім, як відпочивати.
Фаня, може бути, з'їж шматочок торта?
Я не голодна.
Ти, взагалі, їла?
Ти говориш, як мама.
Якщо те, що ти робиш добре для неї ... Вона - Єрусалимка.
Так, там немає моря, вона не знає, що це.
Тільки нехай не приїжджає до нас влітку.
Все одно.
В ту зиму
річка Аялон, вона ж «ваді Мусрара»,
вийшла з берегів і затопила квартали Тель-Авіва.
Моя мама виросла в якійсь туманній зачарованості - в світі духовності і краси.
І крила цієї зачарованості, врешті-решт, вдарилися
про єрусалимський кам'яну підлогу - голий,
жаркий і запорошений.
Через 20 років, після закінчення гімназії в Рівному,
коли ця романтична гімназистка
раптом виявилися на вибоїстій дорозі повсякденному житті -
серед Хамсин, бідності, насильства,
пелюшок, мігрені, черг, розчарувань сімейного життя -
обіцянки, якими обдарував її дитинство, були порушені, розтоптані,
і навіть перетворилися в насмішку самого життя.
Може бути, коли життя не здійснила жодного з обіцянок її юності,
мама намалювала собі смерть
в образі коханого, шаленого
і в той же час готового укрити під своєю мирною покровом.
Якби я писав цю історію,
у неї був би інший кінець.
Але це вона так вирішила.
Тато вдома?
Тільки що дзвонили з Тель-Авіва, і через десять хвилин подзвонять знову. Це терміново.
Через два роки після смерті мами,
я залишив будинок,
покинув Єрусалим,
змінив своє ім'я
і відправився один в кібуц Хулда.
Мрії мами:
молоко і мед,
змусити цвісти пустелю,
першопроходець.
- Здрастуй. - Амос?
Здрастуй.
Ти вище мене.
Можна валізу?
Дякуємо.
Скільки я вчився керувати трактором,
протягувати шланги від дощувальних установок на полях,
стріляти з застарілого чеського рушниці,
але з шкури своєї вистрибнути мені так і не вдавалося.
Скільки б я не засмагав - це нікого не вводило в оману:
все і сам я теж, добре знали,
що навіть тоді, коли шкіра моя засмагла, і я став, нарешті, смаглявим,
всередині я залишався блідим.
Це - моя школа тепер.
Єдиний шлях зберегти мрію,
шлях, повний надій і не розчаровує, -
ніколи не намагатися здійснити її.
Мрія, втілена в життя, розчаровує.
розчарування -
доля мрійників.
"Мамо"