Mars är bara en liten prick på himlen.
Drygt 60 miljoner kilometer bort.
Inget lever där,
inget har nånsin dött där,
men jag ska få liv i den.
14 år och jag fortsätter räkna.
Kapten.
Lycka till, sir.
- Skinny. - Hej, taggad?
- Självklart, du då? - Det kan du tro.
KAPTEN WILLIAM D. STANAFORTH BLIR FÖRSTE MANNEN PÅ MARS.
KAPTEN EMILY MADDOX FÖLJER EFTER
FÖR ATT BYGGA EN BAS ÅT FRAMTIDA KOLONISATÖRER.
RESAN KOMMER ATT TA 270 DAGAR.
Genomför APU-start.
Sex miljarder människor på jorden hejar på mig,
men de flesta undrar varför jag gör det.
Påbörjar startsekvens. O.S.M. Tillstånd att stänga.
Varför lämna detta livet för att dö på en öde planet?
- Ventilation ett, värme ut. - Ute. S.S.C. Tredje stadiet...
För jag vet att den inte kommer att vara öde länge till.
- G.L.S. på. - G.L.S. är på.
Sista kontroll. Houston, redo för avfärd?
Houston, redo för avfärd.
- FIDO? - FIDO är redo.
- G.P.O? - G.P.O. är redo.
- S.T.M? - S.T.M. är redo.
- S.P.E? - Redo.
- C.D.R? - Befäl är redo.
Vi är redo för uppskjutning.
Tid kvar, tio, nio, åtta...
Det är ett enkelriktat uppdrag, men jag åker inte för att dö.
Jag åker till Mars för att leva.
Det här är kapten William D. Stanaforth ombord på skeppet Zephyr.
Vi är på väg mot Mars.
Uppfattat, kapten.
- Gravitationssnurr aktiverad. - Uppfattat.
Ber om tillstånd att ta av mig skorna för resten av resan.
Uppfattat, kapten, tillstånd beviljat.
Ljus på.
Välkommen till rymden, kapten.
Hör du det?
Det är publiken på parkeringsplatsen här i Houston.
Vi är alla jätteglada.
Med det sagt, vill vi börja med diagnos
på några av de livsuppehållande systemen som vi inte kan övervaka.
Är det uppfattat, Stanaforth?
Ja.
Vi börjar med det viktigaste och testar luftcirkulationen
och vattenreaktorn.
Ja, ett ögonblick, Skinny.
Hej, grabbar.
Hur livet på jorden startade är ett mysterium,
men att upprätthålla det är ett ingenjörsproblem.
En meter av stål och isolering separerar mig från intet.
Jag känner dragningen från skeppets rotation.
Mina fötter är tunga, mitt huvud är lätt.
Den här enorma maskinen, så liten ute i rymden,
kraftfull men ömtålig.
Det är skrämmande, men jag älskar det.
DAG 12 av 270
Hallå, kapten? Det är dags för ditt första veckovisa studentsamtal.
Är du redo för upplänken?
Jag är lite upptagen.
Stanaforth, ta en paus. PR är också viktigt.
Och lite mänsklig kontakt kan göra dig gott.
God morgon, kapten Stanaforth, jag heter mrs Wilson
och jag ska övervaka studentutfrågningen
för det amerikanska programmet för unga forskare.
Vår första fråga kommer från Samantha Hopps.
Hej, min fråga är, om du klarar dig till Mars,
hur ska du överleva det tuffa klimatet?
När jag kommer till Mars, så har vi redan skickat upp material.
Bränsle, mat...
Men en av de stora utmaningarna var vatten.
Det går inte att skicka tillräckligt mycket.
Det är därför jag jobbade på den här reaktorn.
Har du byggt den? Vad gör den?
Den är väldigt lik bränslecellerna på skeppet.
Som i en elektrisk bil producerar den ström,
och biprodukten är dricksvatten.
Fast min drivs på jord.
Jord?
Jag uppfann en process
för att utvinna vätet och syret från jorden
och kombinera dem igen, vilket ger H2O.
Ingen trodde att det skulle fungera.
Så jag åkte ut i Atacamaöknen,
ensam, utan vatten, och bara ett sätt att överleva.
Att få reaktorn att fungera.
Dag ett, jag gör små justeringar. Jag är mycket torr i halsen.
Dag två, jag arbetar fortfarande,
men utan vatten är jag yr.
Jag kunde ha kallat på hjälp,
men jag trodde att jag kunde fixa det.
Dag tre gör jag en full återställning.
Och då visste jag att det kunde fungera på Mars.
"Med detta steg lämnar jag jorden, flyttar till en öde ny planet."
Med detta steg lämnar jag jorden,
flyttar till en orörd ny planet.
Jag lämnar jorden för gott, men kommer inte att vara ensam.
Jag lämnar jorden, men tar med mig mänskligheten.
Tar med mig dig.
Mänskligheten har gått vidare.
Mänskligheten har uppnått nya höjder... Jag menar, kom igen.
Jag har kommit till en annan planet på jakt efter en ny start, en färsk start,
en ny start.
Ta mig till er ledare.
Houston till Zephyr. Klockan är 08.00. Dags att börja jobba.
Hur är vädret vid Marslägret just nu?
Högsta temperatur på runt 23 minusgrader
med några ismoln på väg in,
sen kommer det att sjunka till runt minus 62 i natt.
- Ismoln. - Ja.
Och i Houston.
Varmt och fuktigt. Orkanväder, kompis.
Min familj älskade såna dagar.
Det är knäppt.
De flesta på jorden tycker att det du gör är ganska knäppt.
Det är en beräknad risk.
Oroar du dig inte för att nåt ska gå fel?
Självklart är jag orolig, men jag fokuserar på det jag kan kontrollera.
Som vädret?
Någon dag.
Ja!
Stanaforth!
Är du okej?
Jag var tvungen att testa det. Det fungerade.
De kommer att ge oss uppdraget.
Jag vet inte om vi är redo för uppdraget.
Jag vet.
Under de kommande fem åren kan vi få upp 1000 personer dit.
Den planeten kallar på oss.
Civila intervjuer, klippta.
Jag söker till det andra Marsuppdraget för att
jag vill göra nåt stort för mänskligheten.
Jorden har så många problem.
Ojämlikhet, krig, naturkatastrofer, människokatastrofer.
Det är inte en bra plats att leva på längre.
Jag älskar så mycket med jorden som vi inte kommer att ha på Mars.
Hav och skogar, djur, insekter, regn.
Det kommer bli väldigt svårt att åka,
men jag ger upp allt det för att uppleva nåt helt unikt.
Jag vet att vi bara kommer vara några stycken men,
det kommer vara de mest fantastiska människorna
på jorden, eller på Mars.
De mest fantastiska människorna i universum.
Kapten Stanaforth är som en superhjälte.
Jag vill inte vara ensam, men jag tror att vara ensam,
att vara en av bara några hundra människor på en hel planet,
det finns en sorts melankoli i det, som kan vara väldigt vacker.
Snart framme vid förrådsdepån.
Sista stoppet för mat och bränsle under de kommande 30 miljoner kilometerna.
Kapten?
Jorden till Stanaforth.
Stanaforth?
Ja.
Jag trodde vi hade förlorat dig.
Jag önskar ni kunde det.
Passa dig.
Vi närmar oss rymdstationen.
På grund av den försenade uppskjutningen
har du inte mycket tid där uppe för att lasta förnödenheter.
Kom igen, Skinny,
de är de sista människorna jag får träffa på en lång tid.
Hej.
Frukt från Zephyr.
Jag har inte ätit nåt så gott på fyra månader.
Tog trädgården inte sig?
Nej, död på två veckor.
Än så länge fungerar den i min,
men vi får se.
Endurance, det här är Houston. Gör last nummer två klar.
Fan, kan vi inte ens hälsa?
Ja, förlåt. Hej, Greenstreet, hur är läget?
Ledsen att du fortfarande är fast där uppe, kompis.
På grund av försenad uppskjutning blir ny avgångstid om åtta timmar.
Då behåller jag dräkten på.
Var är kaptenen?
Du, Worsley.
Kapten Stanaforth är här. Kan du komma och hälsa?
Hej, Worsley, hur är läget?
Du, Worsley.
Vad händer?
Du har växter.
Ja. För experiment.
Är du hungrig?
Vi hade möss.
Vi gjorde socialiseringsexperiment på mössen,
för att se hur de interagerar i luftslussen.
Har du nånsin sett en mus i nollgravitation?
De dog allihop.
Jösses, jag är ledsen.
Vi trodde att de kanske skulle skapa nya vanor
eller bli deprimerade,
eller till och med döda varandra,
men det gjorde de inte.
De bara dog.
Nej, jag menade inte att...
Nej, nej, jag bara spelar en låt för min dotter där hemma.
Jag är överraskad att markkontrollen ger dig tid.
Vi har en massa tid.
Inget annat än tid.
Måste vara jobbigt att vara borta från dottern så länge.
Avbryt uppdraget.
- Ursäkta mig? - Du hörde mig.
Ta alla dina fina maskiner och dra tillbaka dit du kom ifrån.
Ursäkta, men vad fan pratar du om?
Jag bara driver med dig.
Men, allvarligt, jag...
Jag kom upp hit lika tuff som du,
på jakt efter äventyr och så.
Men jag åker tillbaka. Jag tar med mig den här upplevelsen.
Jag förstår mig inte på dig.
Jag vill inte tillbaka. Jag har sett nog.
Hur kan du möjligen ha sett nog?
Jag menar, titta där. Jag blir tårögd varje gång solen går upp.
Ja, det är vackert.
Du har bara varit här uppe,
i vadå, tre veckor?
Du har inte glömt än. När du glömmer...
Jag menar inte att glömma, men när man är där nere
så blir allt förstört.
Din okänslige jävel, du tror att du vet allt.
- Du tror att... - Endurance,
vi har en direktsändning av kapten Maddox uppskjutning åt dig.
Uppfattat, capcom, ser fram emot att se det.
C.D.O.C.T.
Tid kvar, tio, nio, åtta...
- Omkonfigurera brännare. - Sju,
sex, fem, fyra, tre, två, ett.
- Och, tändning. - Okej, O.D.C.C.D.R.,
- du närmar dig frekvensen. - Och avfyring.
ODC, uppfattat.
5000 meter i mach 1.
Tryck 60 %.
L.V.L.H. Kör.
Starta rollprogram.
Lutning programmeras.
Roll klar.
20000 i mach 2.
Maxtryck.
Dra ner på hastigheten.
Det här är kapten Emily Maddox ombord på Boreas.
På väg till Mars.
Där hörde vi från kapten Emily Maddox ombord på Boreas,
när hon lämnar jordens atmosfär,
bara tre veckor efter kapten William Stanaforth
på Zephyr.
Dessa två astronauter har tillbringat de senaste fem åren
på träning inför en resa på nio månader
och för att bli den första och andra människan på Mars,
och grundarna av jordens första...
Vi vet inte, Stanaforth.
Tro inte att vi gör det.
Avgång från rymdstationen klar.
Hej, kapten Stanaforth.
Hur är det att se tillbaka på jorden
när du är längre bort än nån människa varit tidigare?
Det är fantastiskt.
När man har den sortens avstånd
finns det en märklig intimitet.
När jag såg jorden försvinna
så mindes jag en särskild kväll.
Min fru, Casey,
numera exfru,
hon tog emot Melville-priset från nåt litterärt samfund.
En formell tillställning, och hon pratar med några författare,
klipska personer, och...
Och de lättade på sina hjärtan. Det var överväldigande.
Så jag smög ut.
Jag tog inte ens min rock.
Jag går ut på gatan, har ingen aning om var jag är
och det är iskallt,
men gatorna är fyllda av folk,
som om jag dras med i strömmen.
Jag bara börjar gå.
Men jag fryser inte alls.
Och...
Jag går runt ett hörn,
och just då, nere vid gatans slut,
över floden,
kommer månen upp.
Och den är enorm.
Lyser upp hela gatan.
Det känns som jag...
Jag vill bara gå rakt in i den.
Men jag stelnar.
Ingen annan verkar lägga märke till det.
Och i det ögonblicket kände jag mig...
Helt ensam.
Jag gick tillbaka till middagen,
jag stod utanför och kunde se alla människor fira.
Jag såg Casey, det lyste om henne.
Och jag visste att jag borde vara där inne med henne.
Men jag stod utanför, och nu börjar jag skaka,
och jag kan bara inte gå in.
Det var som om ensamheten,
känslan av att vara
helt ensam fanns inuti mig.
Och om jag tog med den in...
Jag borde bara inte ta med den in.
Dag 41 av 270
Mindre problem med reaktorn,
men det är mitt jobb att fixa det.
Jag gillar att ha små utmaningar som bryter upp rutinen.
Skeppet flyger i över 250000 kilometer i timmen,
men jag känner inte att jag rör mig.
Solen skiner genom fönstret en gång i veckan,
och allt börjar om igen.
Först kändes det normalt.
Skeppet börjar bli smutsigt.
Det är fascinerande hur mycket materia som kan genereras av växtförfall
och min egen hud.
Greenstreet och Worsley har förlorat hoppet.
Jag tror det är för att experimenten misslyckades.
Deras familjer väntar på dem.
Den känslan av besvikelse och längtan
kan komma i vägen för ett uppdrag som mitt.
"Det omöjliga..."
Kampen för överlevnad har visat...
Den här resans kamp har tagit oss längre, och...
Ett steg längre för mänskligheten.
Ett steg längre...
DAG 57 AV 270
Anropar Maddox.
Jag hade nyss en dröm att jag föll.
Ironiskt, eller hur?
Det är ingen dröm.
Du faller.
Har du såna drömmar?
Det är sent, Stanaforth.
Ja, okej.
Du har rätt, förlåt.
Hej, farbror Bill, grattis på födelsedagen.
Jag önskar dig en bra födelsedag.
Okej.
- Grattis på födelsedagen, Bill. - Hon säger grattis.
Grattis på födelsedagen.
Jag älskar dig. Hej då.
Mucho gusto. Me llamo, Patty.
Var kommer du ifrån, Patty?
De dónde eres, Patty?
Jag kommer från Mexiko.
Och du, var kommer du ifrån?
Soy de Mexico? Y tú?
De dónde eres?
Soy de jorden,
y tú?
De dónde eres?
Jag kommer från Costa Rica.
Yo soy de Costa Rica.
Marte.
Marte...
Voy el Marte.
Soy de Marte.
Regnade det inte
Barn, regnade det inte Utan uppehåll
Regnade det inte, barn
Regnade det inte utan uppehåll
Anropa Maddox.
FELMEDDELANDE 33-435a
Jag antar att vi är själva här ute.
Houston.
Jag verkar ha förlorat signalen.
Houston?
Skinny, har jag signal?
Vad i helvete?
Houston, hör ni mig?
Det här är kapten Stanaforth ombord på Zephyr.
Jag verkar ha förlorat signalen.
Houston, det här är kapten Stanaforth ombord på Zephyr.
Hör ni mig? Jag verkar ha förlorat signalen.
Hallå?
Hallå, hallå!
Fan! Någon?
Skinny, kom igen.
Kan nån höra mig?
Stanaforth, vad är det som händer?
Skinny, var fan har du varit?
Är allt okej? Vad hände?
Jag bara... Jag försökte nå Maddox,
och sen dig, och...
Ingen svarade.
Du måste hålla radiotystnad en stund
medan vi ordnar upp situationen med Maddox.
Okej. Vänta, vänta.
- Vad har hänt med Maddox? - Vänta lite.
Skinny?
Anropa Maddox.
Anropar Maddox.
Maddox, Stanaforth här. Hör du mig?
Vad vill du?
Alltid trevligt att höra av dig med, kapten.
Jag blev nästan knäpp av saknad efter dig.
Jag är ur kurs.
Va?
Maddox, när gjorde du senast underhåll på gyroskopet?
Åh, nej. Du försöker alltid skylla på mig.
Varför upptäckte er mjukvara inte problemet?
Nej, jag försöker inte skylla nåt på dig.
Vi har kört diagnostik här nere
och vi tror att ett fel på ditt gyroskop har orsakat problemet.
Houston, jag kan fixa hennes gyroskop.
Lägg dig inte i, kapten.
Houston tar hand om problemet.
Och hela tiden åker hon längre och längre ur kurs.
Låt oss bara sköta det, okej?
Skinny, jag kan det här skeppet utan och innan,
bättre än nån annan.
Lyssna på mig, Maddox, om du har nåt fel,
så har jag nog det också.
Skinny, han har rätt. Arbeta på er mjukvara så testar vi det här.
Gå in i utrustningsrummet, 0-8-2.
Stäng av gyroskopen.
0-8-2, uppfattat.
Är det kondens på sensorerna?
Jag ser ingen.
Torka av dem ändå och starta om.
Lyssna på mig, båda två.
Vi kan sköta det härifrån.
Startade den?
Nej, men jag ser att min port har en spricka i sig.
Min ser bra ut.
Det måste vara problemet.
Så, vad gör jag nu?
Okej, så här gör vi.
Gå till din kojmonitor.
Dra av E103-kabeln.
Uppfattat.
Ta en kontakt från mittdäckets kopplingsdosa.
Har den.
Du kan inte bara börja dra sladdar från väggen
utan att be om tillstånd från ingenjörerna.
Ingenjörerna blir glada att det finns riktiga människor här nu.
Jag städar upp deras röra.
Sluta, okej?
Skruva nu i fyrstiftet.
Slå på den.
Det fungerade.
Fantastiskt.
Jävlar.
Jag börjar få bra avläsningar här nere också.
Tack, kapten. Förhoppningsvis hamnar vi på samma plats.
Jag har bestigit nästan alla jordens högsta berg.
Jag har gjort djupdykning, jag har skärmflugit.
Inget kommer ens i närheten av att åka till Mars.
Som ingenjör gillar jag de tekniska utmaningarna under uppdraget.
Jag vet att med folk runt hela världen som pressar mänskligheten till Mars
kommer vi att upptäcka sånt vi inte kan drömma om nu.
Stor vetenskap kommer ur detta uppdrag,
men ännu större inspiration kommer
från den enkla gesten att komma dit.
DAG 66 av 270
Denna upptäckt har nu bekräftats med ny data,
och verkar vara korrekt.
Den kosmiska expansionen som Hubble upptäckte
har nu modulerats med en accelerationsterm.
Så dess expansion går snabbare med tiden
och i det scenariot går universum under i ett katastrofalt crescendo
där rumtiden på den största skalan slits itu,
och sen inom en mycket kort tid, kanske minuter eller timmar,
slits själva materian itu.
Universums atomer, allihop, samtidigt, bara löses upp...
Gräs.
"Nyklippt gräs."
Rymden läcker in i skeppet.
Houston?
Ni kommer inte kunna se det nu, men jag har en soleruption framför mig.
Partiklarna passerar genom mina ögon.
DAG 81 AV 270
DRICKSVATTEN
RESERVVATTEN
Två tredjedelar ungefär, det är...
Jag klantade mig.
Jag kortslöt batteriet,
vilket kontaminerade vattenförsörjningen.
Kanske Skinny kan hjälpa mig.
Jag litar på honom, men situationen är inte akut ännu.
Jag har överlevt förut på 600 milliliter vatten per dag,
men inte så här länge.
Det är mitt fel att vatten är kontaminerat.
Och det är jag som ska fixa det.
Jag måste ljuga om reaktorn,
för om Skinny får reda på det, då avbryter de uppdraget.
Jävla kondens.
Det finns inget att titta på,
men nu kan jag inte ens titta ut.
Hej, kompis.
Jag har inte pratat med dig på några dagar. Hur är det med dig?
Det är bra.
Allt arbete du gör på reaktorn
gör folk lite oroliga.
Är allt okej?
Ja.
Jag vill att den fortfarande ska fungera om jag kommer upp dit om ett par år.
Om nåt går fel där uppe
så måste vi ta hem dig.
Hem? Nej...
Skinny, de viktiga systemen fungerar.
Jag gör bara lite rutinunderhåll.
Det är bara det att jag får en massa skit från folket på driftavdelningen,
och de föredrar definitivt om du låter bli den.
Okej?
DRICKSVATTEN REAKTORPRODUKT
Kan du inte sova?
Sömn finns ombord på skeppet som ett spöke.
- Ursäkta, va? - Glöm det.
Varför tar du inte ett sömnpiller?
Jag gillar inte hur de får mig att må.
Jag är glad att du fortfarande är vaken.
Jag har dåliga nyheter om Maddox.
Jaså?
Lagningen du gjorde på hennes gyroskop höll inte.
Jag är rädd att vi blir tvungna att ta tillbaka henne.
Är du okej, kapten?
Du måste bara försäkra mig om
att du kommer att klara dig där uppe.
Kom igen, vad betyder det? Vad betyder... Jag...
Vad betyder det?
Det betyder behåll förståndet och fokusera
så vi inte får några fler problem.
Stanaforth, jag väntar på att du ska säga att du klarar det.
Det är en dum sak att vänta på.
Jag minns att jag väntade på att du skulle komma ut ur öknen,
när du äntligen kom till mötesplatsen.
Och såg ut som ett ormskinn.
Minns du vad du sa åt mig? Minns du vad du sa?
Vad?
Du sa: "Skinny, jag klämde vatten ur en sten".
Det är till hälften sant.
Måste vi verkligen avbryta hennes uppdrag?
Ja, vi har försökt med allt.
Hon måste komma hem, kapten.
Jag är här inne
och allt annat är där ute.
LUFTKONDITIONERING AVRINNING
Kondens.
Det är torrt som en öken här inne,
men det är ett stängt system.
Skeppet,
växterna,
de måste ge upp sitt vatten för mig.
Jag är ledsen.
Kom igen.
Allt hänger samman.
Jag måste bara härma system som fungerar i naturen.
Hoppet finns där ute.
Hetta upp jorden, komprimera den.
Extrahera vätet och syret, kombinera dem igen.
Det är så universum skapade vatten.
Det är så livet på jorden formades.
Och jag försöker återskapa processen.
DAG 161 AV 270
Jag kanske har nog med vatten för att överleva resan.
Men om jag inte får reaktorn att fungera,
vad är då poängen?
Jag kommer bara att dö ensam på Mars.
Kom igen.
Fan!
För helvete.
Fungera, din dumma jävla skithög.
Fan, jag är ledsen.
Jag är ledsen. Jag är ledsen, jag menade inte det.
Jösses, kapten, vad är det som händer?
Du ser ut som skit, skeppet är stökigt.
Folk är oroliga för dig.
Alla frågar mig vad som händer med dig,
och jag vet inte vad jag ska säga åt dem.
Stanaforth, kom igen, du måste prata med mig här.
Skinny, jag klantade mig.
Jag...
Jag kopplade in i... Ja, min...
Min ström är... Min vattenförsörjning är körd.
Jag förgiftade den.
Va?
Hur är det möjligt?
Vad hände?
Jag trodde bara jag visste
hur det skulle vara, men jag bara... Jag vet inte, jag...
Okej, lyssna. Protokollet säger att du ska återvända till jorden nu.
Avbryt uppdraget, ta hem dig.
Förhoppningsvis kan vi ta tillbaka dig säkert.
Men vad har du försökt med hittills?
Finns det nåt vi kan göra för att få det att fungera igen?
Vi har minst en dag eller två innan vi kan vända farkosten och...
Jag kan det här skeppet bättre än nån annan.
...kanske fixa det.
Jag vill inte säga att uppdraget är dött än.
Jag kunde inte få den att fungera.
Det är fantastiskt att vi kan bygga dessa maskiner
som tar oss genom rymden.
Men i slutändan är vi bara ömtåliga små varelser
som stirrar ut i universum och lär oss.
Det viktiga är inte teknologin,
utan mänskligheten.
Teknologin låter oss
uppleva nåt riktigt fantastiskt.
Att gå på Mars, se solnedgången från en annan planet.
Den typen av råa, känslosamma upplevelse
är det som är betydelsefullt med den här resan.
Avsluta sändningen.
Jag trodde att jag förstod allt.
Jag planerade det här uppdraget i flera år.
Jag utformade en maskin för att kunna leva på en annan planet.
Jag fick den att fungera i öknen, men...
Men det var inte därför jag...
Det var inte ögonblicket.
Jag drack landet.
Men precis när jag fått den att fungera,
när jag skulle ta en klunk,
då tappade jag känseln i foten, i benet. Pang.
Jag kollapsade.
Jag försökte ta en klunk, det gick inte...
Jag kunde inte greppa flaskan. Min hand var som...
Luft.
Jag trodde att jag skulle dunsta bort.
Jag la mig i sanden, jag slingrade in mig.
Och barriären
mellan mig och allt annat
bara löstes upp.
Och jag kunde dö,
eftersom livet är enormt.
Jag älskade känslan av att dö,
och sen gick det över.
Känslan gick över.
Jag kunde känna mina händer, mina fötter.
Jag ställde mig upp, gick till mötesplatsen,
och jag bestämde mig där och då
för att åka på ett enkelriktat uppdrag till Mars.
God morgon, Stanaforth.
Dags att ta på dig rymddräkten.
Houston tar över ratten för vändningen,
men vi behöver dig i cockpit i nödfall.
Bränsle har skickats upp till rymdstationen.
Det tar dig resten av vägen hem och...
Uppdraget har misslyckats,
men jag kan inte åka tillbaka.
Jag bryr mig inte om ifall maskinerna inte fungerar,
om ingen annan kommer.
Jag vet vad som väntar mig på jorden...
men inte där uppe.
Vad gör du? Vad händer?
Tog du över kontrollerna?
Stanaforth, du kommer att hamna ur kurs. Förstår du mig?
Du kommer att hamna ur kurs.
Hör du?
Jag försöker hjälpa dig för fan. Stanaforth, sluta!
Det är en order, kapten.
Stanaforth!
Jag hoppas att nån, nån dag, läser den här dagboken.
Jag vet inte om jag har rätt kurs.
Mitt skepp talar inte om det för mig.
Om jag räknade fel, så kommer jag att missa Mars med miljoner kilometer
och driva i rymden för alltid.
Jag håller igång rutinen, men har förlorat hoppet om uppdraget.
Så många människor ville delta i den här resan,
de skickade meddelanden längs vägen.
Jag har svikit er.
Maddox litade på mig,
och jag misslyckades.
Jag hoppas att du nån dag får ett nytt uppdrag.
För att fortsätta med det vi startade.
Och Skinny,
jag kan nästan höra dig där ute
där du försöker få tag på mig.
Nu när jag inte kommer att klara det,
så måste du känna som jag.
Trasig.
Tom.
Jag är fångad i min egen maskin.
Nedtryckt av gravitationen.
Vrider ut de sista vattendropparna, vissnar bort.
Vad spelar det för roll om jag lever en dag till,
en vecka till, och torkar ihop i den här lilla lådan.
Det här är allt jag har kvar att ge.
Jag vill ta mig dit ut.
Jag vill slitas itu av rymden, överväldigad.
Varför inte öppna luckan och gå ut?
Stanaf...
Jag försöker...
Om du...
Stana... Skinny, är du där?
Houston, försöker nå...
Om du lever, ge oss ett tecken.
Hör du...
Om du... Signal...
Gå genom...
Stanaforth, är du...
Magnetisk storm...
Du är nära en...
Genom stormen säkert... Så är du där.
Nära...
Vi håller på dig...
Skinny...
Hela världen...
Det är jag.
Stanaforth, kom in.
Ja, jag är här. Jag...
Skinny... Så...
Du är så nära.
Här är det.
Våra kroppar är mer rymd än materia.
Det finns ett ofattbart avstånd mellan varje atom, varje partikel.
Vad håller oss i fast form?
Varför löses vi inte upp?
Det är därför jag kom hit.
För att ge upp allt.
För ett ögonblick av rent under.
Jag vet inte om nån kan höra mig, men här kommer det.
Houston, Zephyr är redo för landning.
Zephyr iväg.
Tre minuter.
Två minuter, bränslelampan lyser.
En minut.
Där är platsen.
30 meter, två ner.
Tio meter, tre framåt.
Fem meter.
Nere.
Houston, det här är kapten William D. Stanaforth på Mars yta.
Inget har nånsin levt här.
Inget har nånsin dött här.
Kanske jag får leva för evigt.
.:: Först på www.hounddawgs.org ::.