www.titlovi.com
JESENJA SONATA
Katkada promatram svoju ženu, a da ona toga nije ni svjesna.
Kad je prvi put vidjela ovaj boravak, rekla je:
Tako je lijepo! Želim ovdje ostati.
Upoznali smo se na biskupskoj sinodi u Trondheimu.
Ona je pisala za neko crkveno glasilo.
Za ručkom sam joj govorio o svome župnom dvoru.
Predložio sam da dođemo ovamo nakon završetka sinode.
Putem ovamo, pitao sam je hoće li se udati za mene.
Nije odgovorila. No kad smo ušli u boravak, okrenula se i rekla:
Tako je lijepo! Želim ovdje ostati.
Sve otada živimo mirnim životom u župnom dvoru.
Eva mi je rekla sve o svojoj prošlosti.
Nakon mature, upisala se na fakultet,
zaručila se s jednim liječnikom i živjela s njime nekoliko godina.
Napisala je dvije kratke knjige.
Oboljela je od tuberkuloze, raskinula zaruke
i preselila se iz Osla u gradić na jugu Norveške,
gdje je počela raditi kao novinarka.
Ovo je njezina prva knjiga. Jako mi se sviđa.
U njoj piše:
Živjeti moramo naučiti. Ja svaki dan vježbam.
Najteže mi je to što ne znam tko sam, nego tek naslijepo nagađam.
Ako me netko zavoli takvu, možda se usudim spoznati sebe.
No ta mi je mogućnost krajnje nevjerojatna.
Želio bih joj bar jedanput reći da je volim bezuvjetno.
No ne znam kako to reći da je uvjerim.
Ne nalazim prave riječi.
Napisala sam pismo mami. Smetam li? -Ne, ne. Samo uđi.
Isključit ću radio. -Mogu ja doći poslije. -Ne, pročitaj mi pismo.
Najdraža majko, jučer sam u gradu srela Agnes.
Došla je s mužem i djecom u posjet roditeljima.
Rekla mi je da je Leonardo umro.
Najdraža majko, to te sigurno strašno pogodilo.
Bi li htjela doći k nama u posjet na nekoliko dana ili tjedana?
Da ne bi odmah odbila, znaj da je župni dvor vrlo prostran.
Imala bi svoju sobu i komociju.
Imamo dobar klavir na kojemu možeš vježbati.
Ne bi li bilo lijepo za promjenu otići iz hotela? Obećaj da ćeš doći!
Mazit ćemo te i paziti na tebe.
Odavna se nismo vidjele. Napunit će se sedam godina u listopadu!
Srdačan pozdrav. Viktor i Eva.
To bi bilo baš lijepo. -Siguran si? -Dakako.
Najdraža mama! -Eva! -Tako mi je drago što si došla!
Daj da ti pomognem. -Put je bio dug. -Mogu misliti.
Ovdje je tako lijepo! -Ostani malo dulje. -Baš bih i mogla.
Napokon si došla! -Morat ćeš mi sve pokazati.
Kovčezi su ti teški! Nosiš sve partiture? -Jasno.
Možda ostanem zauvijek. -Bilo bi divno! Poučavat ćeš me? -Naravno.
Gdje je Viktor? -Nije doma. Nismo te očekivali tako rano.
Ovo je tvoja soba. -Krasna je! A pogled je predivan!
Ovdje je kupaonica.
Lijepa i moderna.
Valjda će ti jedan ormar biti dosta. -Sve je divno. Samo sam umorna.
Bole me leđa. Posljednji dan i noć prosjedila sam kraj Leonarda.
Boljelo ga je iako je dobivao injekciju svaka dva sata.
Katkada bi zaplakao. Ne od straha, nego od boli.
Renovirali su bolnicu pa su radnici strašno bučili.
Sunce je pržilo, a nije bilo zastora na prozoru.
Tražili smo drugu sobu, no dio odjela bio je zatvoren zbog obnove.
Predvečer bi utihnula buka pa sam mogla otvoriti prozor.
Bila je teška vrućina, a ni daška vjetra.
Navečer je došao primarijus, Leonardov prijatelj.
Rekao je da mu je još malo ostalo.
Propisao mu je injekcije svakih pola sata da ne umire u bolovima.
Primarijus je otišao, a došla je sestra s injekcijom.
Rekla je neka nešto pojedem, no nisam bila gladna.
Od vonja mi je bilo mučno.
Leonardo je zadrijemao.
Kad se probudio, zamolio me da izađem iz sobe.
Pozvao je sestru. Donijela mu je injekciju.
Za koju minutu izašla je na hodnik i rekla mi... da je Leonardo umro.
Sjedila sam kraj njega cijelu noć.
Bili smo prijatelji 18 godina, a 13 smo živjeli skupa.
I nikada nismo jedno drugo uvrijedili.
Dvije godine znao je da mu nema pomoći.
Posjećivala sam ga što sam češće mogla u vili kraj Napulja.
Bio je drag i brižan. Radovao se mojim uspjesima.
Razgovarali smo, šalili se i svirali komornu glazbu.
Nije volio govoriti o svojoj bolesti, a ja nisam htjela pitati.
Jednog se dana zagledao u mene i kroz smijeh rekao:
Nagodinu u ovo doba me više neće biti.
No uvijek ću biti uz tebe i misliti na tebe.
Lijepo rečeno, no uvijek je bio teatralan.
Ne mogu reći da žalujem. Ostala je praznina, no nema smisla plakati.
Jesam li se jako promijenila otkako se nismo vidjele? -Ista si.
Bojim kosu jer Leonardo nije htio da budem sijeda, no ostalo je isto.
Ovaj kostim sam kupila u Zürichu prije puta.
Isprobala sam ga i pristajao mi je savršeno. A prava je bagatela!
Stoji li mi lijepo? -Jako! -Pomozi mi da se raspakiram. Bole me leđa.
Imaš li kakvu dasku da mi podmetneš pod madrac?
Još smo jučer podmetnuli dasku.
Eva, draga, što je? Plačeš li? Jesam li te nečime povrijedila?
Plačem od sreće što si tu. -Zagrli me čvrsto kao kad si bila malena.
Joj, samo o sebi govorim!
Sjedni tu kraj mene i kaži mi kako si ti.
Dobro sam. -Lijepo! No niste li ovdje izolirani?
Viktor i ja imamo puno posla u župi. -Pa jasno.
Često sviram u crkvi. Prošli mjesec imala sam glazbenu večer.
Svirala sam i objašnjavala svako djelo. Bilo je vrlo uspješno.
Morat ćeš meni svirati. -Vrlo rado.
Ja sam održala pet koncerata za školarce u Los Angelesu.
Svaki put sam pred 3000 djece svirala i objašnjavala.
Bilo je izvrsno, ali naporno. -Mama, moram ti nešto reći. -Što?
Helena je ovdje.
Trebala si mi to reći u pismu. -Da sam ti rekla, ne bi došla.
Ma došla bih svejedno. -Doista sumnjam.
Nije li mi Leonardova smrt dovoljna muka? Čemu sad i jadna Lena?
Mama, Helena živi ovdje već dvije godine. Viktor i ja smo je pozvali.
Pisala sam ti o tome. -Nisam dobila to pismo. -Ili ti se nije dalo čitati.
Nisi li nepravedna prema meni? -Jesam. Oprosti.
Nemam je snage danas vidjeti.
Mama, pa Helena je divna osoba.
Silno ti se raduje. -Ali ništa joj nije nedostajalo u domu za nemoćne.
Željela sam je pokraj sebe. -Sigurna si da joj je tu bolje? -Jest.
A ja se imam za koga brinuti. -Je li... Je li joj se...
Je li joj se stanje pogoršalo? -Jest. Bolest je progresivna.
Da...
Idem je pozdraviti.
Sigurno to želiš? -Imam li izbora?
Mama... -Ljute me ljudi nesvjesni svojih postupaka.
Doista tako misliš? -Misli što hoćeš. Hajdemo.
Lena, dušo moja!
Nema dana da ne mislim na tebe!
Helena se boji da će ti prenijeti gripu. -Nisam gripu imala 20 g.!
Kakvu lijepu sobu imaš! I pruža se isti pogled kao iz moje.
Helena hoće da joj podigneš glavu i pogledaš je. -Tako?
Drago mi je što se Eva brine za tebe. Nisam znala da nisi u domu.
Da jesam, posjetila bih te. No ovdje ti je puno ljepše, je li? -Aha.
Možemo se družiti svaki dan. -Da!
Boli li te? -Ne.
Lijepo si uredila kosu.
Uredila se tebi u čast. -Mogu ti čitati naglas ako želiš.
I možemo se provozati autom. Nikada nisam bila ovdje.
Što kaže? -Kaže da si sigurno umorna. Trebaš se odmoriti.
Mama...
Kaže da si je oduševila. -Zar Lena nema sat? -Na noćnom ormariću je.
Dat ću ti svoj. Dao mi ga je obožavatelj da više ne kasnim.
Hoće li Lena večerati s nama? -Ne, već je jela.
Na dijeti je. Udebljala se u domu za nemoćne.
Zašto se osjećam kao u vrućici? Zašto mi se plače?
Kako sam glupa! Samo me žele posramiti.
I to neprestano izazivanje grižnje savjesti!
Što sam uopće očekivala ovdje?
Za čime li sam to toliko potajice čeznula?
Nikad neću shvatiti majku!
Da si je vidio kad je čula da je Helena tu. Čak se i nasmiješila!
Nasmiješila se, premda je bila prestravljena.
A u njezinu je sobu ušla kao prava glumica.
Prestrašena, ali smirena. Odglumila je besprijekorno.
Zašto je uopće došla?
Što je očekivala od susreta nakon sedam godina? -Tko zna.
A što sam ja očekivala? Valjda nada umire zadnja. -Očito.
Ipak smo majka i kći!
Nema smisla plakati. Kvragu!
Zapiljila se u mene onim velikim očima.
Dok sam joj pridržavala glavu, osjećala sam
bolesničke trzaje vratnih mišića...
Kvragu sve!
A ne mogu je više prenijeti u svoj krevet, tješiti kao kad je bila malena.
To osakaćeno, nemoćno tijelo... To je moja Lena!
Ne plači, dovraga!
Jedan pisac je napisao: Kao da te opsjednu duhovi
kada otvoriš vrata dječje sobe za koju si zaboravio čemu je služila.
Misliš li da sam ja odrasla? -Odrasla osoba može kontrolirati
svoja nadanja i snove te tako prestane čeznuti. -Misliš da je tako?
Više te ništa ne iznenađuje. -Doimaš se mudar s tom lulom!
Ti si itekako odrastao. -Tko će ga znati. Svaki dan me nešto iznenadi.
Što? -Ti, naprimjer. A usto imam nerealne snove i nadanja.
K tomu i čeznem. -Čezneš? -Da, za tobom.
Te riječi tako lijepo zvuče, ali ništa ne znače.
Odrasla sam na lijepim riječima.
Mama nije bila ljutita, razočarana ni nesretna. Ona je uvijek patila.
I ti si rječit. To ti je profesionalna deformacija.
Ako čezneš za mnom iako sam tu, postat ću sumnjičava.
Znaš što mislim. -Ne znam. Da znam, ne bi mi takvo što rekao.
Idem pogledati teletinu u pećnici. Mama misli da ne znam kuhati.
A ona je gurman. -Ma ona misli da si... -Izvrsna kuharica. Hvala ti.
Eh, da. Pije kavu bez kofeina.
Ostat ću samo četiri dana. Više ne bih izdržala.
Zatim idem u Afriku, kako sam planirala.
Ovo je bolno, Charlotte. Bolno, bolno, bolno.
Znaš, često sam se pitala zašto ona pati od nesanice. Sad znam.
Da se naspava, energičnošću bi razorila sve oko sebe.
Nesanica je prirodni serum koji je suzbija.
Odjenut ću crvenu haljinu iz inata!
Eva očekuje da budem u koroti zbog Leonarda.
Viktore? Obrati pozornost na njezinu odjeću.
Na diskretan način će nam pokazati da je usamljena, ucviljena udovica.
Neprestano sam ljuta, premda su Viktor i Eva srdačni prema meni.
Viktor je tako drag. Srećom za cmizdravicu Evu.
Čini se da tuš ne valja.
Ipak valja!
Divne li haljine! -Pristaje li mi?
Srela sam starog prijatelja homoseksualca, koji je rekao:
Charlotte, na modnoj reviji sam vidio haljinu kao stvorenu za tebe!
Nazdravimo. Dobro nam došla, draga Charlotte!
(Halo? Paule, to si ti?)
(Ne smetaš, baš smo večerali.)
(Baš tako, ovdje se večera u četiri.)
(Molim? Još jedan koncert? Samo čas.)
(Glasnije! Ne čujem te od krčanja u slušalici.)
(Samo malo da uzmem planer i naočale.)
Eva, vidi jesu li mi naočale kraj prozora.
(Gdje si ti? U Monte Carlu! Što ćeš ondje?)
(Nemoj prokockati moj novac!)
Hvala.
(Stara cura sad ima cvikere. Da vidimo.)
(Ne dolazi u obzir! Tada sam na godišnjem.)
(Ne. Ne pristajem ni u ludilu!)
(Lijepo piše - slobodni dani...)
(Koliko plaćaju!?)
(Zaboga!)
(Može, ako dogovore koncert za srijedu, 17. u mjesecu.)
(Dobro, i reci im da želim pravi toalet iza bine.)
(Ne kanim piškiti u vazu.)
(Baš me briga je li dvorac barokni. Što? U 90-ima?)
(Dobro, čuvaj se i ne pretjeruj! Nismo više u cvijetu mladosti.)
(Da. Znaš da te volim.)
Zvao me agent. Baš je drag, moj jedini prijatelj.
Sjećaš ga se, Eva? Stari Paul. Surađujemo 30 godina.
Divan stari klavir! I tako je fino ugođen!
Baš sam sretna! Nisam se trebala brinuti. -Kako to misliš?
Bila sam napeta što ću te vidjeti nakon toliko godina.
Gotovo sam odustala... Bez šećera.
Ovo nije prava kava, ali muči me nesanica.
O, vježbaš Chopinove preludije! Odsviraj mi nešto. -Ne sad.
Ne budi djetinjasta. Bit će mi zadovoljstvo da te čujem.
Eva, pa rekla si da želiš svirati mami. -Ma mislim...
Sve je to amaterski. Nisam naučila ni prstomet za taj preludij.
Bit će loše... -Dosta izlika, dušo. Sviraj!
Dušo moja... -To je sve što imaš reći? -Ma ne, samo sam dirnuta.
Svidjelo ti se? -Svidjela si mi se ti. -Ne shvaćam.
Odsviraj nešto drugo. -Gdje sam pogriješila? -Nigdje.
No nije ti se svidjela moja interpretacija.
Svatko tumači na svoj način. -Hajde onda da čujem tebe.
Ljutita si. -Nisam. Tužna sam jer neću čuti tvoju interpretaciju.
Ako baš inzistiraš.
Imaš tehniku, no mogla si malo bolje naučiti Cortotov prstomet.
To pomaže interpretaciji, no hajdemo mi na tumačenje.
Chopin je bio osjećajan, ali ne i sentimentalan.
Nema tu ni trunke sentimenta.
Ovaj preludij govori o potisnutoj boli, ne o snatrenjima.
Moraš biti smirena, jasna i surova.
Poslušaj prve taktove.
Trpi bol, ali on to ne pokazuje.
Zatim kratko olakšanje.
No ono prolazi u trenu i bol se vraća jednako intenzivna kao prije.
Cijelo vrijeme prisutno je potiskivanje.
Chopin je bio ponosit, sarkastičan, žustar, izmučen...
I vrlo muževan, a ne plačljivac.
Ovaj preludij mora zvučati gotovo ružno i nimalo uljepšano.
Izvedba treba zvučati kao teško dobivena borba.
Sad ćeš čuti.
Sad shvaćam.
Ne ljuti se na mene, Eva. -Ne ljutim se. Naprotiv.
Već 45 godina proučavam te grozne preludije,
a i dalje su mi misterij.
Kao malena, silno sam ti se divila. Onda sam se zasitila tebe i klavira.
Sad ti se opet divim na drugi način.
Uvijek ima nade. -Očito.
Eva, gdje si? -Gore sam, mama.
A, tu si. Presvukla sam se pa možemo u šetnju.
Zar je ovo dječja soba? -Erikova.
Ostavili ste je takvu? -Nikako se nismo odlučili na preuređenje.
Katkad sjednem u ovu sobu i prepustim se mislima.
Hajdemo. -Čekaj. Osjećaš li ugodu ovdje?
Erik je umro dan uoči četvrtog rođendana.
Viktor se nikada nije oporavio. Jako su bili vezani.
Ja sam bila u koroti, no vjerovala sam da je on još živ.
Da mi je i dalje blizu.
Malo koncentracije i osjećam ga pokraj sebe.
Katkada, prije nego što usnem, osjećam njegov dah na svome licu.
Osjećam njegovu ruku. On živi na drugome svijetu,
no možemo dotaknuti jedno drugo jer nema zida koji nas dijeli.
Zapitam se kako izgleda svijet u kojemu moj sinčić prebiva.
Znam da se ne može opisati jer to je svijet oslobođenih osjećaja.
Shvaćaš li me? Čovjek je po mome shvaćanju nevjerojatno biće,
svojevrsna nepojmljiva misao. U čovjeku je sve, i najviše i najniže.
Čovjek je stvoren na sliku Božju, a u Bogu je sve.
Tako su stvoreni ljudi.
Ali i đavli i sveci, proroci, umjetnici i rušitelji...
Sve opstoji jedno kraj drugog u neprekidnoj mijeni.
Isto tako moraju postojati bezbrojne dimenzije.
Ne samo ova koju poimamo svojim bijednim osjetilima,
nego bezbrojno mnoštvo dimenzija što se međusobno nadsvode.
Samo strah i tobožnji razum postavljaju granice.
Ne postoje granice. Nema granica mislima i osjećajima.
Tjeskoba postavlja granice, slažeš li se?
Kad polagano sviraš Beethovenovu Sonatu br. 29 za glasovir,
sigurno se osjećaš kao u svijetu bez granica
dok činiš nešto što se ne da pojmiti ni proniknuti.
Hajdemo u šetnju dok nije pao mrak.
Dakako.
Čini mi se da me Helena zove. Pardon.
Viktore, Eva mi se doima strašno nesretna.
Užasava me što je tako neurotična. -Samo malo, Charlotte.
Pokušat ću ti opisati kako je ja doživljavam.
Kad sam je zaprosio, rekla je da me ne voli. -Molim?
Pitao sam je voli li drugoga. Rekla je da nikada nikoga nije voljela.
Da nije kadra voljeti.
Eva i ja živjeli smo skupa nekoliko godina. A tada se rodio Erik.
Već smo bili izgubili nadu da ćemo imati dijete i razmatrali posvojenje.
Tijekom trudnoće, Eva se stubokom promijenila.
Postala je vesela, nježna i ekstrovertirana.
Ulijenila se i zapustila rad u župi i vježbanje klavira.
Samo je sjedila kraj prozora i gledala igru svjetla nad fjordom.
Odjedanput smo bili jako sretni.
Stariji sam od Eve i imao sam osjećaj
kao da nas zastire neka siva koprena.
Mogao sam lamentirati što je život ispao takav kakav jest.
No najedanput se sve promijenilo.
Oprosti, Charlotte, i dalje mi je teško...
Da, proživjeli smo nekoliko vrlo ispunjenih godina.
Erik.
Da si barem tada vidjela Evu.
Kad se Erik rodio, snimala sam Mozartove sonate i koncerte.
Bila sam strašno zauzeta. -Nikada nisi imala vremena doći. -Ne.
Kad se Erik utopio, ta siva koprena još je potamnjela.
No Eva to drukčije doživljava. -Kako to misliš?
Njezini osjećaji još žive, netaknuti. Ili se tako doima.
Kao da osjeća da je njezin sin živ i još je tu kraj nje.
Možda to doista osjeća. Nevoljko o tome govori.
Boji se da bih se ja uzrujao. I bih.
No ono što mi kaže zvuči istinito. Vjerujem joj.
Dakako. Ta pastor si!
Moja vjera ovisi o njoj. -Oprosti ako sam te povrijedila.
Bez brige. Za razliku od tebe i Eve, ja sam nesiguran i okrivljujem sebe.
Najbolje da uzmem dvije tablete za spavanje.
Kako je ovdje tiho i mirno! Čuje se tek romon kiše na krovu.
Imaš li sve što trebaš? -Baš sve. Kekse, mineralnu vodu, kasetofon,
dva krimića, povez za oči, čepove za uši, još jedan jastuk i dekicu.
Hoćeš švicarske bombonijere? Slobodno uzmi dvije praline.
Hvala, ne volim čokoladu. -Čudno! A kao dijete si je obožavala.
Helena je voljela slatkiše, ne ja. -Više ostaje za mene!
Laku noć, mama. -'Noć, dušo.
Viktor je divan čovjek. Dobro ga čuvaj. -Čuvam ga.
Reci mi, dušo, jeste li sretni zajedno? Slažete li se?
Viktor mi je najbolji prijatelj. Ne mogu zamisliti život bez njega.
On kaže da ga ne voliš. -To je rekao? -Jest. Zašto ga ne voliš?
Malo sam zatečena. -Zar je tajna? -Nije...
Ali nije ti drago što je to rekao? -On se inače ne povjerava.
Pa razgovarali smo o tebi. -Drugi put pitaj mene i reći ću ti iskreno.
Ne uzrujavaj se, dušo. Stara majka samo želi znati kako joj je kći.
Razgovarali smo o tebi s ljubavlju. -Zašto ne ostaviš ljude na miru?
Oh, pa tebe sam i predugo ostavila! -Istina.
Zagrli me. Reci da se ne ljutiš na mamu. -Ne ljutim se.
Znaš da te volim. -I ja volim tebe.
Nije baš lijepo biti sam. Zavidim tebi i Viktoru.
Strašno sam usamljena nakon Leonardove smrti.
Shvaćaš li? -Da. -Ne želim sad plakati nad sobom.
Ovaj krimić nije loš. Pisac se zove Adam Kretzinsky.
Čula si za njega? -Nisam. -Srela sam ga u Madridu. Luđak.
Salijetao me i nisam se mogla obraniti.
Da ugasim lampu? -Molim te.
Donijet ću ti doručak ujutro. -Ne opterećuj se. -Želim te razmaziti.
Ako baš moraš. -Jaka kava, toplo mlijeko, dvije kriške kruha sa sirom
i kriška tosta s medom. -I sok od naranče. -Gotovo sam zaboravila.
Ne moraš... -Dobit ćeš sok.
Laku noć, dušo moja. -Laku noć, mama.
Mogla bih pogledati svoje financije.
Morat ću uložiti Leonardov novac.
A i kuća je dosta vrijedna. Joj, Leonardo, nisi pazio na troškove.
Prizemne te stvari nisu zanimale pa si sve probleme ostavio meni.
3.735.866 franaka.
Tko bi rekao da si imao toliko novca!
A sve si ostavio oporukom svojoj Charlotte.
Imam i ja nešto ušteđevine.
Sve skupa iznosi gotovo pet milijuna.
Što ću ja s toliko novca? Mogla bih kupiti dobar auto Viktoru i Evi!
Zašto da se voze u onoj staroj krntiji?
U ponedjeljak ću im kupiti novi auto. To će nas sve obradovati.
Ponudila mu je pupoljak svoje nevinosti.
On ga je ubrao bez ushita.
Kakav šund!
Taj Adam je obični idiot, premda se htio ubiti zbog mene.
Možda bolje da sebi kupim novi auto, a njima dam ovaj Mercedes?
Mogu avionom do Pariza pa ću ondje kupiti auto.
Uštedjet ću si dugu vožnju donde.
Sutra moram vježbati Ravela.
Toliko sam se ulijenila u zadnje vrijeme da je to neoprostivo.
Mama, što je? Čula sam vrisak i nisam te našla u sobi.
Oprosti što sam te probudila. Užas, sanjala sam da...
Zaboravila sam što. -Da ti pravim društvo? -Ne treba, dušo.
Malo ću sjediti tu. Ti se vrati u krevet. -Dobro.
Eva? -Da, mama? -Je li ti stalo do mene? -Pa majka si mi.
Može se to i tako reći.
Je li tebi stalo do mene? -Ja te volim! -Ne voliš.
Ne sjećaš se da sam prekinula karijeru i ostala s tobom i tatom?
Zato što zbog leđobolje nisi mogla svirati šest sati na dan.
Svirala si sve lošije i dobivala loše kritike.
To si zaboravila? -Eva...
Ne znam je li bilo gore kad si glumila ženu i majku
ili kad si bila na turneji. Tatin i moj život pretvorila si u pakao.
Pa tata i ja smo bili sretni! Volio me, a ja bih za njega bila učinila sve.
A bila si mu nevjerna. -Nisam!
Bila sam iskrena prema njemu!
Zaljubila sam se u Martina i živjela s njim osam mjeseci.
Nije ni meni bilo sve ružičasto. -Ja bih uvečer sjedila s tatom.
Ja sam ga tješila. Ja sam mu ponavljala da ga ipak voliš
i da ćeš se sigurno vratiti.
Čitala sam naglas tvoja pisma koja su odisala ljubavlju i radošću.
Opisivala si dogodovštine sa svojih putovanja.
Kao dvoje idiota, čitali smo tvoja pisma nanovo i nanovo.
Mislili smo da nema divnije osobe od tebe.
Eva... ti me mrziš.
Ne znam... Tako sam se veselila tvomu dolasku,
a ne znam što sam očekivala.
Možda sam mislila da si usamljena i tužna. Tako sam zbunjena!
Mislila sam da kao odrasla mogu sagledati tebe, sebe,
Heleninu bolest i naše djetinjstvo.
No vidim samo kaos.
Helena!
Helena, sve je u redu. Probudi se.
Probudi se. Tako.
Bit ću kraj tebe da možeš zaspati.
Tebi sam bila lutka kojom si se igrala kad bi našla vremena.
Kad sam bila bolesna ili naporna, ostavila bi me dadilji.
Zatvorila bi vrata i svirala. Nitko ti nije smio smetati.
Slušala sam pred vratima. Kad bi uzela stanku,
ušla bih u sobu da se uvjerim da doista postojiš.
Uvijek si bila ljubazna, ali odsutna. -Dušo!
Na moja pitanja jedva da bi odgovorila. -Hvala.
Mami sad treba mir. Idi se van igrati, vrijeme je lijepo.
Bila si ljupka pa sam i ja htjela biti takva.
Uvijek me zabrinjavalo da ti se ne sviđa kako izgledam.
Bila sam ružna. Žgoljava, koščata i izbuljena.
Debelih usana i tankih obrva...
Mršavih ruku i prevelikih stopala...
Gadila sam se sama sebi.
Jedanput si rekla da sam trebala biti dječak.
Nasmijala si se da ne budem tužna, ali bila sam.
A onda bi spakirala kovčege i telefonirala na stranom jeziku.
Molila sam Boga da te nekako spriječi, no svaki put bi otputovala.
Prišla bi mi, zagrlila me i izljubila pa me opet zagrlila i poljubila.
Pogledala bi me i nasmiješila se. Mirisala si ugodno, no strano.
I ja sam tebi bila stranac. Misli su ti već jezdile drugamo.
Ti bi otišla, a ja sam mislila da će mi srce puknuti.
Toliko me boljelo. Nisam mislila da ću ikad više biti sretna.
Kako izdržati toliku bol dva mjeseca?
Položila bih glavu tati u krilo i plakala, a on me nježno milovao.
Sjedio je tako satima i pušio lulu. Sve je bilo zadimljeno.
Onda bi me pitao hoćemo li navečer u kino ili želim li sladoled.
No ja sam samo htjela umrijeti.
Prolazili su dani i tjedni.
Dijelili smo samoću.
Nismo previše razgovarali. Nisam voljela gnjaviti tatu.
Katkad se doimao zabrinut. Nisam znala da ima financijske teškoće.
No kad bih mu prišla, razvedrio bi se.
Razgovarali bismo i pogladio bi me blijedom rukom.
Katkad bi sjedio s tetkom Ottom i pijuckao konjak.
Toliko su tiho razgovarali da se pitam jesu li čuli jedan drugoga.
A s ujakom Harryjem igrao je šah.
Tek bi tada vladala potpuna tišina.
Čulo se otkucavanje triju različitih ura.
Nekoliko dana prije tvog povratka, dobila bih vrućicu od uzbuđenja.
No bojala sam se da se ne razbolim jer se ti groziš bolesnika.
A kad bi došla, bila sam presretna.
Nisam mogla govoriti od ushita, a ti bi postala nestrpljiva i rekla:
Evi baš nije drago što se mama vratila.
A ja bih pocrvenjela kao rak i oblio bi me znoj.
Nisam ništa rekla jer sam bila bez riječi.
Ti si jedina vodila riječ u kući. -Eva, pretjeruješ... -Pusti da kažem.
Znam da sam pripita, ali inače ne bih ovo govorila.
Kad od srama umuknem, ti možeš protumačiti moje riječi.
Ja ću te slušati i imati razumijevanja, kao i uvijek.
Mama, voljela sam te više od života.
No nisam vjerovala tvojim riječima. Nisu govorile isto što i tvoje oči.
Imaš predivan glas. Kao malena, treperila bih dok si mi govorila.
No osjećala sam da ne misliš to što kažeš.
Nisam razumjela tvoje riječi.
Najgore je što si se smiješila kad se naljutiš.
Kad bi bila bijesna na tatu, zvala si ga najdraži.
Kad sam te ja nervirala, obraćala si mi se s dušo moja.
Kako je tiho...
Što bih ja trebala reći? -Brani se. -Ima li smisla?
Ne znam. -Predbacuješ mi i što sam putovala i što sam bila doma.
U to sam doba proživljavala pakao.
Zbog boli u leđima nisam mogla vježbati pa sam otkazivala nastupe.
Nisam vidjela smisao u životu, a savjest me grizla što vas ostavljam.
Smiješiš se sarkastično, a ja se trudim biti iskrena!
Samo ti govorim kako sam se osjećala!
Istjerajmo sve načistac jednom zauvijek!
Trudim se razumjeti.
Bila sam u Hamburgu i svirala Beethovenovu Prvu simfoniju.
Nije bilo teško i sve je dobro prošlo.
Nakon koncerta išla sam na večeru s dirigentom Schmiessom.
To nam je bio običaj. Jeli smo i pili, a ja sam bila zadovoljna.
Bol u leđima mi je gotovo popustila, a tad je Schmiess rekao:
Bolje da si kod kuće s mužem i djecom i živiš kako se dolikuje,
umjesto što se neprestano ponižavaš.
Nasmijala sam se i pitala jesam li toliko loše svirala.
Nisi, odvratio je.
Ali sjećam se i dalje 18. kolovoza 1934.
Izvodili smo Beethovenovu Prvu simfoniju u Linzu.
Imala si 20 godina, dvorana je bila krcata, a svirali smo božanstveno.
Zaradili smo ovacije, a orkestar se vratio na bis.
Nastavio je: Imala si jednostavnu crvenu haljinu i kosu do struka.
Pitala sam ga kako se svega toga sjeća.
Zapisao sam na partituru, rekao je. Zapisujem najljepše doživljaje.
Te noći nisam mogla zaspati.
U tri ujutro nazvala sam tvog tatu i rekla da prekidam s turnejama.
Odlučila sam biti s tobom i s njim da budemo prava obitelj.
Bio je presretan. Oboje smo plakali od sreće.
Razgovarali smo dva sata. Tako je to bilo.
To smo ljeto bili doista sretni, zar ne?
Ne.
Nisi bila sretna? -Nisam. -Pa rekla si da nam nikad nije bilo ljepše.
Da... Nisam te htjela rastužiti.
A tako dakle!
Gdje sam pogriješila? -Imala sam 14 godina,
a ti si svu potisnutu energiju usmjerila prema meni.
Silom si se htjela iskupiti što si me zanemarila.
Opirala sam se, ali bezuspješno.
Obrušila si se na mene, sva brižna i zabrinuta tona glasa.
Ništa nije moglo izmaknuti tvojoj energičnoj ljubavi.
Bila sam zgrbljena pa si me tjerala da gimnasticiramo skupa.
Nije ti se sviđala moja kosa pa si me ošišala na kratko. Užasno!
Zatim si umislila da imam krive zube i natjerala da nosim aparatić!
Izgledala sam nakazno!
Onda si odlučila da više ne mogu nositi hlače i nabavljala mi haljine,
a da nisi ni pitala sviđaju li mi se!
Nisam ništa rekla samo da te ne rastužim!
Donosila si mi knjige koje nisam razumjela.
Čitala sam ih, a zatim bismo raspravljale.
Tumačila si mi ih, a ja nisam shvaćala
i bojala sam se da ne uvidiš koliko sam glupa!
No jedno sam itekako dobro shvaćala:
Ni trunku onoga što je moje nisi mogla voljeti ni prihvatiti!
Ti si bila kao opsjednuta, a ja sam propadala!
Oponašala sam te u svemu i nisam se usudila biti svoja čak ni nasamo!
Prezirala sam sve što je moje!
Bilo mi je užasno! Još sva dršćem kad se sjetim tih godina!
Bilo je užasno!
Nisam shvaćala da te mrzim zbog uvjerenja da se volimo.
Nisam te mogla mrziti pa se moja mržnja pretvorila u bolestan strah!
Imala sam more! Grizla sam nokte! Čupala kosu!
I kad bih pokušala plakati, iz mene bi izašli tek prigušeni krici!
To me još više strašilo jer sam mislila da gubim razum!
A tad se pojavio Stefan. -Niste bili spremni za dijete. -Imala sam 18 g.!
On je bio stariji, snašli bismo se! -Ne biste! -Željeli smo dijete!
Ti si sve upropastila! -Nije istina! Samo sam rekla da treba pripaziti!
Nisi shvaćala da je Stefan budala! -Zar si slušala naše razgovore?
Zar si bila pokraj nas u krevetu? Znaš li ti o čemu govoriš?!
Je li te ikad bilo briga za druge ljude?!
Da si htjela dijete, rodila bi ga! -Nisam ti se mogla suprotstaviti!
Trebala sam pomoć! -Smatrala sam da je pobačaj najbolje rješenje!
I dalje to mislim, ali ti sve ove godine gajiš mržnju!
Zašto mi nisi rekla? -Zato što nikad ne slušaš!
Zato što si eskapist i emocionalna nakaza.
Zato što prezireš mene i Helenu.
Zato što si zatvorena u sebe i samo sebe gledaš.
Zato što sam te voljela, a ti si me smatrala promašenim slučajem.
Doživotno sam oštećena, baš kao i ti.
Ubijala si moju osjećajnost.
Svaku moju iskru života si utrnula.
Ti kažeš da ja gajim mržnju... No tvoja mržnja nije ništa manja.
Tvoja mržnja nije ništa manja.
Bila sam malena, ranjiva i puna ljubavi koju si ti tražila od mene.
Htjela si da ti svi poklanjaju ljubav.
Bila sam ostavljena tebi na milost.
A sve to u ime ljubavi. Ponavljala si da voliš mene, tatu i Helenu.
Glasom i pokretima znala si oponašati ljubav.
Ljudi poput tebe su pošast. Takve treba zatvoriti da nikom ne škode.
Majka i kći...
Strahotna li spoja
raznih osjećajâ, zbunjenosti i uništenja...
Sve je moguće i sve se čini u ime ljubavi i obzira.
Kći nasljeđuje majčine rane.
Kći plaća majčine neuspjehe.
Ako je majka nesretna, i kći mora biti nesretna.
Kao da pupčana vrpca nikada nije prekinuta.
Mama... Je li tako?
Je li kćerina nesreća majčin trijumf?
Mama...
Pruža li ti moj jad duševnu satisfakciju?
Kako me bole leđa!
Moram malo prileći na pod. Samo to pomaže.
Slabo se sjećam svoga djetinjstva.
Ne sjećam se da su me roditelji ikada dodirivali,
bilo da me miluju ili kažnjavaju.
Posve su im bili nepoznati pojmovi
ljubavi, nježnosti, bliskosti, pripadnosti i topline.
Jedino sam kroz glazbu mogla izraziti osjećaje.
Katkada se u besanim noćima pitam jesam li ikad uistinu živjela.
Pitam se je li tako svima ili postoje ljudi koji znaju živjeti.
Ima li ljudi koji nikada ne žive, nego samo postoje?
Tada me obuzme... strah.
I vidim strašnu sliku sebe. Nikada nisam odrasla.
Lice i tijelo su mi ostarjeli.
Skupila sam sjećanja i iskustva...
No iznutra se uopće nisam rodila.
Ne pamtim lica... Pa čak ni svoje.
Pokušavam se prisjetiti majčina lica, ali ga ne vidim.
Sjećam se krupne, tamne figure plavih očiju,
velika nosa i punih usana... No ne mogu povezati te dijelove u cjelinu.
Ne mogu je vidjeti. Ne vidim ni tvoje, Helenino, ni Leonardovo lice.
Sjećam se tvog i sestrina porođaja...
Ali od svega pamtim samo bol.
No kakva je to bila bol? Ne sjećam se...
Leonardo je jedanput rekao... Kako je ono rekao?
Za spoznaju svijeta treba imati dar.
Većina taj dar nema, a možda je tako i najbolje.
Shvaćaš li što je htio reći? -Shvaćam.
To je tako čudno! -Što?
Uvijek sam te se bojala. -Ne shvaćam.
Na neki način sam htjela da se brineš za mene.
Da me zagrliš i tješiš. -Ta bila sam dijete!
Mijenja li to išta? -Ne. -Vidjela sam da me voliš.
I ja sam htjela voljeti tebe, ali nisam mogla.
Bojala sam se tvojih želja. -Nisam imala želje. -Mislila sam da ih imaš.
Nisam ti htjela biti majka.
Htjela sam da vidiš kako sam nemoćna kao i ti. -Je li to istina?
O čemu razmišljaš? -O Leonardu i Heleni.
Ne shvaćam. Pa jedva da su se poznavali.
Bili smo zajedno samo jednog Uskrsa na Bornholmu.
Otišla si za tri dana. -Morala sam. Izvodila sam Bartóka u Ženevi.
Htjela sam se na miru pripremiti. Valjda sam zato prije otišla.
Vrijeme je bilo očajno, a ti i Leonardo ste bili loše volje.
Zašto me uopće podsjećaš na to? -Reći ću ti.
Ti i Leonardo ste stigli u četvrtak. Proveli smo ugodnu večer.
Pjevali smo, pili vino i igrali neku društvenu igru.
Helenina bolest još nije uzela maha i bila je vesela cijelu večer.
Leonarda je radovala njezina sreća. Razgovarao je s njom i šalio se.
Helena se zaljubila u njega. Ostali su razgovarati dokasna.
Sutradan mi je Helena rekla da ju je Leonardo poljubio.
Te smo večeri imali goste.
Leonardo je dosta popio i svirao Bachove suite.
Nikad ga nisam vidjela takvog. Bio je raznježen i kao da je narastao.
Svirao je pogrešno, ali predivno.
Helena je sjedila i slušala ozarena lica.
Ti i ja otišle smo u šetnju. Nisam slušala što govoriš.
Mislila sam na njih dvoje.
Kad smo se vratili, sjedili su svatko u svom kutu.
Ti si otišla spavati, a ja sam pomogla Leu uza stube.
Zastao je pred vratima spavaće sobe, okrenuo se i rekao mi:
Zamisli! Leptir lepeće krilima na prozoru.
Kad sam sišla, Helena je sjedila vrlo smirena i opuštena.
Njezinoj bolesti nije bilo ni traga.
Nikada neću zaboraviti njezino lice, mama.
Nikada ga neću zaboraviti.
Iduće si jutro otputovala u Ženevu. Četiri dana ranije.
Usput si rekla: Zamolila sam Leonarda da ostane,
jer to godi Heleni. Rekla si to uz smiješak.
Leonardo je postao nemiran i nesretan.
Na Uskrs je otišao u dugu šetnju.
Kad se vratio, rekao je Heleni da odlazi i da će se opet vidjeti.
Nazvao je tebe u Ženevu. Razgovarali ste pola sata.
Te večeri otišao je posljednjim letom.
U noći me probudio Helenin plač.
Žalila se na bolove u kuku i desnoj nozi.
Nije mogla izdržati do jutra. U pet sam morala zvati Hitnu.
Ja sam kriva što se Lena razboljela? -Mislim da jesi.
Ne misliš valjda da je njezina bolest... -Mislim.
Ne misliš ozbiljno da... -Napustila si je u dobi od godinu dana.
Stalno si nas obje napuštala.
A kad se teško razboljela, smjestila si je u dom. -Nije istina...
Što nije istina? Imaš li dokaza da nije?
Pogledaj me, mama. Pogledaj Helenu.
Nema opravdanja.
Postoji samo jedna istina i jedna laž.
Nema oprosta.
Nisam ja kriva za sve. -Vječno tražiš iznimke.
Cjenkaš se sa životom.
No kad-tad ćeš uvidjeti da samo uzimaš, a ne daješ.
I shvatit ćeš da i ti snosiš krivnju, kao i svi drugi.
Kakvu krivnju?
Eva, dušo...
Zar mi ne možeš oprostiti grijehe? Pokušat ću se popraviti.
Nauči me kako. Moramo razgovarati.
Ali moraš mi pomoći. Ne mogu više ovako. Tvoja mržnja me razara.
Nisam shvaćala da sam bila sebična i djetinjasta.
Hoćeš li me zagrliti? Dotakni me barem.
Pomozi mi!
Mama!
Dođi!
Pomozi mi!
Mama!
Dođi!
(Paule, baš dobro što ideš sa mnom. Ne bih mogla sama.)
(Doživjela sam šok.)
(Nisam očekivala vidjeti Helenu. Stanje joj je teže nego prije.)
(Da bar može umrijeti!)
(Jesam li okrutna?)
Jadna mama. Pobjegla je glavom bez obzira.
Odjedanput se doimala tako prestrašena, umorna i stara.
Lice joj se naboralo, a nos nabubrio od plača.
Nikada je više neću vidjeti.
(Paule? Nemoj sad spavati.)
(Kritičari me uvijek nazivaju velikodušnom)
(jer sa žarom sviram Schumanna i onu veliku Brahmsovu sonatu.)
(A ni na sebi ne štedim, zar ne?)
Pada mrak i postaje sve hladnije.
Moram pripremiti večeru Viktoru i Heleni.
Ne mogu sada umrijeti.
Strah me oduzeti si život.
Možda Bog ima neki plan za mene. Možda me liši ovog zatvora.
(Paule, vidiš li ono selo? U kućama već gore svjetla.)
(Ljudi nešto rade. Neki pripremaju večeru. Djeca pišu zadaću.)
Nikamo ne pripadam i uvijek čeznem za domom.
No kada dođem doma, shvatim da čeznem za nečim drugim.
Erik! Miluješ li me ti po obrazu?
Šapćeš li mi u uho?
Jesi li sada kraj mene?
Nikada se nećemo razdvojiti.
(Što bih ja bez tebe?)
(I što bi ti bez mene?)
(Zamisli da moraš biti s violinistima dok pakleno buče na probama!)
U Heleninoj sobi gori svjetlo.
Viktor je s njom.
Jako je obziran.
Govori joj da je mama otišla.
Mama je rekla da te pozdravimo. Bila je tužna i plakala je.
Eva...
Eva je otišla u šetnju.
Tako se radovala susretu s majkom. Gajila je prevelike nade.
Nisam je imao srca upozoriti.
Ne razumijem što govoriš.
Što želiš?
Pokušaj se smiriti, inače te ne mogu razumjeti.
Eva! Dođi brzo!
Katkada promatram svoju ženu, a da ona toga nije ni svjesna.
Silno pati otkako je Charlotte tako iznenada otišla.
To je strašno muči.
Ne može spavati.
Kaže da je otjerala majku i ne može si to oprostiti.
Ideš nekamo? -Idem na poštu.
Možeš li poslati i ovo pismo? -Naravno.
Pišeš Charlotte? -Pročitaj ako hoćeš. Ja idem Heleni.
Draga majko! Bila sam nepravedna prema tebi.
Previše sam zahtijevala od tebe i mučila te minulom mržnjom.
Molim te da mi oprostiš.
Ne znam hoćeš li primiti ovo pismo ni hoćeš li ga pročitati.
Možda je prekasno.
Ipak se nadam da nisam uzalud došla do spoznaje.
Vjerujem da postoji milost, koja nam omogućuje
da se brinemo jedni za druge, pomažemo si
i iskazujemo nježnost.
Neću više dopustiti da odeš iz mog života.
Ustrajat ću.
Neću odustati, makar bilo prekasno.
No ne vjerujem da je prekasno.
Ne smije biti prekasno.
Obrada: Chordy
Preuzeto sa www.titlovi.com