I sentrum for vår eksistens er en kraftig dynamo.
Solen.
Den gir oss varme og lys, og driver den store livsmaskinen.
Det er næringskjeden, og vi er alle en del av den.
Uansett hvem du er, selv om du spiser masse kjøtt,
begynte middagen din med planter som et sted gjorde sollys til mat.
Så vi er alle...
soldrevet.
Kanskje de gamle egypterne hadde rett som tilba sola.
I fire milliarder år har sola gitt liv til alt,
på land og i sjøen.
Rover 1, vi er ved kanten av veggen og begynner nedstigningen.
Jeg heter Dijanna Figueroa, og jeg er doktorand på UC Santa Barbara.
- Dette er kult. - Mottatt. Begynner nedstigning.
Jeg tror jeg har en av verdens kuleste jobber.
Sjekk den korallen.
Jeg er marinebiolog.
Jeg får studere utrolige organismer som lever på havets bunn.
Det er ikke noe jeg heller vil drive med.
Denne veggen er ganske utrolig.
Vi er akkurat på grensen for fotosyntese her.
Lyset omkring forsvinner nå.
Du er helt avhengig av teknologi i din lille boble
for å dykke ned på det mystiske dypet der du aldri vet hva du får se.
- Se på den krillen. - Herre min.
Her er vi visst i krillhimmelen, Rover 1.
Det er helt utrolig.
Jeg ser ikke så mye levende. Hva med dere?
Det er slettes ikke mye liv. Vi er så å si ute av den fotiske sonen.
Det er nesten som å være på månen, hva?
Mottatt.
Der har vi en sjølilje.
Dijanna, vi fant en sjølilje. Endelig en innbygger.
De fleste dyrene her nede ser ut som partikkelspisere.
Uten lys fra overflaten, er det ikke stort som kan overleve her nede.
Men det er steder i havet som sollyset aldri har nådd
siden verden begynte, og allikevel er det utrolige livsformer som klarer seg der.
Da jeg ble invitert til å bli med på den nye ekspedisjonen for å utforske stedene,
måtte jeg si ja.
Keldysh, Ares- broen.
Ja, vi skal dykke på revet nå. MIR 1 går snart ned.
Så vi har et sentralområde å jobbe i...
Jeg heter Jim Cameron, og dette er greia: Jeg elsker dette.
Utforskning. Det er vaskeekte dyptvannsutforskning.
Dette er mer spennende enn konstruerte spesialeffekter i Hollywood.
Dyptvannsekspedisjoner virker alltid som romfartsoppdrag for meg.
Så hvorfor ikke kombinere ytre og indre verdensrom?
Vi tar marinebiologer, men også astrobiologer og romforskere.
Det er slik romforskere endte opp her.
For tusenvis av kilometer fra land, og her i mørket
er de villeste fremmede livsformer som noensinne er oppdaget.
To skip, fire bemannede miniubåter,
førti dykk og ti åsteder i Atlanterhavet og Stillehavet.
Jeg liker store operasjoner, men denne var helt sinnssyk.
Vi kommer ned sammen, og holder oss nær hverandre.
Hvis kommunikasjonen blir kompromittert med alle ubåtene på samme frekvens,
noen på russisk, andre på engelsk, vil jeg holde visuell...
Planen er å koordinere fire ubåter ved bruk av begge skipene,
så to MIR-er og to Rovere kan treffes på bunnen.
Det blir første gang i historien.
Dr. Anatolij Sagalovitsh jobber for det russiske vitenskapsakademiet.
Vi har jobbet sammen i nesten ti år.
Vi er eventyrerne.
Det er hans skyld, for vi laget Titanic to ganger, i 95 og 01, og vi lagde Bismarck.
Midt i Bismarck, sa Anatolij:
"Disse vrakene er interessante, men du må gjøre noe ekte."
"Vi må drive med vitenskap. Noe ekte."
Zhenja Tshernjajev er en av de russiske MIR-pilotene.
Han har flydd miniubåter i over 20 år nå.
Det viktigste ved denne båten er utsikten på 320 grader.
Denne utsikten gjør Rovere unike,
men de kan ikke gå så dypt som MIR-er.
Så de blir bare med på Atlanterhavsdelen av turen.
Vi hadde også Jake, en liten fjernstyrt robot
vi brukte for å utforske vrakene til Titanic og Bismarck.
Jake ble modifisert til å passe med en rekke prøveverktøy.
Min bror Mike oppfant Jake og er piloten vår.
Hans utfordring var å styre Jake trygt gjennom de vulkanske områdene,
og ikke få roboten i klammeri.
Slik ville vi forhåpentligvis komme helt innpå skapningene.
Vi har sjekket dekkene. Riggen braser firkant.
Broren min var med oss også.
JD ledet sikkerhet og kommunikasjon på Ares.
Eller, som han sa, "drittjobb nummer 27."
Prosedyren er etter boken. Hun er først og nummer to.
Innhenting bestemmes av Jim fra bunn, og kan gå begge veier.
Vi valgte Ares på grunn av den store A-rammen på akterstavnen.
Den har store hydrauliske sylindre som kan løfte ubåten av dekket lett.
Det er en av de tryggeste måtene å sjøsette nyttelast fra noe skip,
og vi testet alle prosedyrene våre til vi hadde alt klart
til dykket med fire ubåter.
Alle stasjoner, la oss gjøre dette.
Alle må holde ørene åpne, og være observante.
Pass på lysene til de andre ubåtene.
Det blir utfordrende, men jeg tror vi klarer det.
I gang. Opp med sjøulkene.
Endelig var alt i gang.
Og midt i Nordatlanteren, tusenvis av kilometer fra land...
skulle vår lille ekspedisjon til å skape historie.
Vi er i gang.
Pent og rolig, blå vinsj.
Nå er vi i gang, hva?
Det var i det minste planen.
Alle stanser.
LC, det eneste problemet vi har nå, er A-rammen.
Jeg skal si fra når den er ordnet.
For en time og 15 minutter siden, hadde vi en sikkerhetsstopp.
A-rammen gikk sør.
Det er en sylinder som har gått. Det betyr en total stans.
Disse boltene er ødelagte.
Og all malingen som alltid har vært her, løsner på grunn av det.
Det skjedde på den også.
Vi er midt på havet med en ødelagt A-ramme.
Det høres sånn ut. Hvordan skal du fikse det?
Ringe til "A-rammespesialistene" og be dem sende serviceskipet?
Vi må ikke reparere straks, men vi må prosessuere det.
Hvis de ikke kan reparere dette og vi ikke får en alternativ måte å sjøsette ubåten på,
er ekspedisjonen over.
Hvis du skal utforske, må du akseptere risikofaktoren.
Du må være oppe natt og dag for å dekke alle faktorer som er involvert.
Når det er gjort, har du eliminert ni tideler av alt som kan gå galt.
Da kan du glemme det andre når den ene tidelen skjer.
Planen din om å kutte bort den relingen på siden, er den beste så langt.
- Bare kutte høyre del ut av skipet. - La oss snakke med kapteinen nå.
Plan B.
Vi burde ikke begynne i natt. Folk sto opp halv fem.
De eneste måtene å få ubåtene av Ares på
var å bruke hovedkranen og sende miniubåtene ned av siden til fartøyet.
Med en kran som er 10-15 meter over der vi skal ta miniubåten fra,
får man ikke stanset et objekt som begynner å svinge.
Pendeleffekt. Når den forsvinner fra deg, kan du ikke få den tilbake.
Vi har et par meter å gå...
Jim skrev en 40-siders manual om den beste måten å sjøsette fartøyet på.
Denne går inn i...
Vi brukte lang tid på å finne fire ulike henteplasser
i tillegg til åtte ulike kontaktpunkter for å hindre miniubåten i å svinge.
Vi øvet hele natten.
Dagen etter var vi klare til å prøve.
De siste 24 timene hadde vi gjenbygget hele sjøsettings- og hentesystemet,
som krevde at vi måtte ta ut veggen, forandre gangspillet og riggen.
Vi har rundt 20 punkter med rigging. Jeg må sjekke alle for hånd.
Hvis et av punktene, fra den blå vinsjen eller kabelen i seg selv, kuttes eller går,
mister vi ikke bare ubåten, men vi kan miste noen på dekket.
Jeg ser på alle de aktuelle taljene, og de ser på meg.
Keldysh, klare til sjøsetting.
Dekkmannskap, vi har 15 minutter før vi begynner sjøsetting.
I orden. MIR 1 går i vannet nå.
La oss se kranen.
- Beslå. - Ha det.
Remmer av.
Fortsett.
DP-kontroll til Keldysh. MIR-ene begynner nedstigning.
Si ha det til overflaten.
Jeg elsker dette.
Alt er klart. Vi er klar.
SO, Rover 1.
Vi er klare for tandemnedstigning.
Kamera klart.
I gang. Og tre, to, én...
- Gatt. Kom igjen. - Det skjer nå.
Rock and roll. Vi er i gang.
LOST CITY - KAM PÅ 870 METER MIDT I ATLANTEREN
Nedstigningen til Lost City tar rundt 30 minutter,
og det er nok av tid til å tenke på hva du skal til å gjøre.
Jeg heter Loretta Hidalgo. Jeg er en utforsker.
Rover 1, dette er Rover 2, jeg hører deg klart og tydelig.
Mitt mål er å en dag utforske verdensrommet.
- Det er bomben. - Vi er på 840 meter.
Overflate, dette er Rover 2. Vi er på 840 meter. Vi er på bunnen.
Disse strukturene er nydelige.
Dette er møtepunktet, og de er her.
MIR 2, dette er Rover 2. Hører du?
Bekreftet, Rover 2. Vi ser deg.
Vi gjør noe ingen mennesker har gjort før.
Det var første gang fire miniubåter hadde gått dypt sammen.
Vanntrykket på 900 meter er sinnssykt.
En vannbøtte er rundt 30 cm med vann.
Tenk deg å være under 900 meter med vann,
med vekten til alle de bøttene som presser ned på deg og ubåten.
Helt klart ikke noe mennesker er utviklet til å gjøre.
Loretta, kan du si til Mike at vi er i posisjon med roboten?
MIR 2, at vi er klare til å deployere roboten?
Vi gjør oss klare med roboten.
- Der er den. - Ja, der er Jake.
Ser du at tjoringen spinner? Det er som et edderkoppnett i produksjon.
Jeg skal trekke litt tjoring til venstre inn i strømmen og så gire til høyre.
Vi tøyde grensene ved å være ute i et ekstremt miljø.
Jeg fikk en utrolig følelse av å ha blitt transportert inn i fremtiden.
Hei, robot.
Det var som å være på oppdrag i rommet, og som å se et annet romfartøy
kom for å jobbe med oss.
Hei, Mike. Få meg ut herfra.
Bekreftet.
Legg inn en liten bit der, så går jeg så tett på som mulig.
- Ser du strukturen? - Vakker.
Mike, hvis du går 30 grader til høyre og fremover,
kommer du til en stor vifte ved hjørnet av den steinen.
Dette er nydelig. Jeg føler at jeg er der ute.
- Liker du dette? - Jeg elsker det.
Jeg må komme opp litt. Vi gjør det ganske bra her.
Jeg har mer strøm enn jeg forventet her.
- Herremann. - Hallo, Mr Big.
Han sier: "Ikke kødd med meg."
Herregud.
Kevin Hand er en av våre astrobiologer.
Han er virkelig en super fyr.
Noe av det interessante ved havet på Europa
er at du kan stille to spørsmål om livet på Europa.
Kan livet ha oppstått på Europa?
Astrobiologi er studiet av liv i andre verdener.
Men siden Kevin ikke har utenomjordiske eksemplarer å analysere ennå,
gjør han det nest beste her:
Han ser på de ekstreme vilkårene i havet.
Han er teoretiker og har aldri vært til sjøs før,
og i hvert fall ikke i en miniubåt på vei ned til havets bunn.
Her, ja. Inn i det ukjente.
LOST CITY - KAM PÅ 870 METER MIDT I ATLANTEREN
Det ser ut som den går langt ned.
MIR 2 er rett over oss.
Veldig få mennesker ser MIR 2 fra denne vinkelen.
Det er fantastisk.
Målestokken på dette er så mye større enn jeg trodde.
Det er bare utrolig.
Vi har denne enorme karbonatstrukturen.
Utrolig.
Det varme vannet som flommer opp danner gradvis stalaktitt.
Stalaktitt avleires sakte århundre etter århundre.
Det interessante ved dette, er at du ikke nødvendigvis trenger tektoniske plater.
Man trenger en måte så vannet får reagert med mantelen.
Og så får du reaksjonen der fjellet blir serpentin
som produserer varmen som skaper formasjonen til disse systemene.
- Vil du fortsette? - Greit.
Det er varmt vann her oppe.
Utstrømingsåpningens væske kommer rett opp der.
Dette er helt utrolig.
Teknologien er nå på et sånt nivå at vi trygt kan utforske dypene i egne hav.
Ganske skjørt.
Se på det.
- Vi har en stein. - Vi har en prøve.
Rover 1, dette er Rover 2...
Herregud, se på det. Du milde.
- Stans. - Kevin, ser du dette?
Se på den. Det er helt uvirkelig.
Se om du kan lyse rett på.
Herregud. Det er helt utrolig.
Se på denne.
Dette er utrolig.
Hvordan kan noe sånt leve?
Hvordan fungerer en slik skapning? Dette er fenomenalt.
Vakker.
Veldig vakker.
Ser du nettdannelsen inni denne? Det er utrolig.
Jeg aner ikke hva det er.
Det er det jeg elsker ved dette. Ved hvert dykk ser du noe annet.
Og du kan se noe som ingen har sett før.
Ser du denne? Det er den styggeste fisken i verden.
Han har føtter. Han har små tåsokker.
Greia med dyptvannsdykking er at man alltid må forvente det uventede.
Herregud, se på den blekkspruten. Den er gigantisk.
Se raskt.
Ser du?
Helt fantastisk.
Se på den fisken.
Det er en Dumbo. Dette har vi håpet på en stund.
For et vakkert dyr. Se på det.
Som en danser.
For en utrolig skapning.
Man kunne sett på den hele dagen.
Nesten som han gløder innenfra.
MIR 1, dette er Rover 2. Hører du meg?
Det er periodisk, Jim. Noen ganger ja, andre ganger nei.
Mottatt, Mike.
Vi har lite strøm igjen, og må opp fra bunnen.
Jeg får ikke tak i Vince.
Vi må gå opp.
Zhenja, vi må opp.
Han prøver å si noe.
- Se ut kuøyet. - Jeg ser ham ikke.
Kan du snakke med overflaten?
Han sier: "Opp og over"?
Du må kontakte overflaten om at vi går opp.
Zoom inn. Se om du kan lese skiltet.
"Kontakt overflaten." Vi kontakter dem nå.
Ares overflate-comm, Rover 2 drar fra bunnen
på X minus 244, Y minus 25,
dybde 741 meter.
- Hvordan var det, Jim? - Vi har varene.
Det er fenomenalt. Hvordan går det?
- Hva så dere der nede? - Det var helt utrolig.
Det var en enorm... En manet?
- En slags gelatinøs... - Enorm. Rundt én meter.
Vi tror den ernæret seg på...
amfipodene og planktonet og kopepodene som var ved...
Som var ved lyset?
- Hvordan fungerer det? - Jeg vet ikke.
Men det er der, så det må fungere,
- Livet er kult. - Helt fantastisk.
- Velkommen tilbake, Kevin. - Takk.
Til team Rover.
Jeg heter Maya Tolstoj.
Jeg er marineseismolog på Lamont-Doherty Earth Observatory.
Jeg studerer undervannsvulkaner og jordskjelvene de lager.
Jeg prøvde å skjønne hvordan Jorden ble dannet og overflaten formet.
Jeg skal deployere seismometre til havbunnen.
Disse instrumentene lytter til jordskjelv og andre lyder på havbunnen.
I havet rekker bare lyset til et visst punkt.
Lys lar deg se havbunnen
og se vannskorpen, slik lyset lar deg se overflaten.
Vi setter instrumentene over skipssiden. De faller og samler inn data.
Jeg trenger normalt ikke å dykke for å gjøre jobben min.
Jeg kunne endelig se miljøet jeg har jobbet med i over ti år.
- MIR 2, mottar. - Vi ser det.
- Kan du se dem? - Ja. Det er utenfor vinduet mitt.
Det ser ut som et romskip.
Det er utrolig. Det er som en annen planet.
Det er en utrolig verden der nede, og så viktig for dannelsen av planeten vår.
Det er der to tredeler av vår verden ble dannet,
og vi vet så lite om det.
Ser du hvor skinnende og glassaktige de er?
Da ble det avkjølt superraskt. Det blir til glass.
Det heter obsidian.
Ser du at det knapt er noen avleiring?
Da er det helt ferskt. Dette er en helt ny skorpe.
Tenk deg å være der når den får utbrudd!
Magma kommer ut og treffer det iskalde vannet.
- Jeg kan ikke tenke meg det. - Det må se ganske kult ut.
De få sekundene før du dør.
Jeg savner sønnen min. Han er fem måneder gammel.
Det var en vanskelig beslutning å komme hit.
Men det er viktig å studere et av de mest utrolige fenomener
som vi har oppdaget i havet.
MIR 2, bare fortsett oppover.
Utløpene burde være på toppen av denne sulfidetoppen.
Der er den.
Rundt hele verden, midt i havet,
er det sprekker, nesten som leveringssentre,
der jordoverflaten rives opp.
Ovenfra ser sjøen normal ut.
Men tre kilometer under, flommer lava ut av sprekkene og blir til stein.
Når sjøvannet siver ned til magmaen rett under den nye skorpen,
blir det overopphetet, mye varmere enn kokepunktet.
Men det kan ikke koke grunnet det intense trykket på havbunnen.
Så det kommer opp.
Når det overopphetede vannet treffer det iskalde vannet, trekkes mineralene ut
og former utløpene, og da dannes svart røyk.
Den svarte røyken er en glødelampe av overopphetet vann.
Vi stiller oss i posisjon til å ta en vannprøve fra et av utløpene.
Det er bra.
La oss komme så nærme utløpet som mulig.
Disse utløpene kan nå 390 grader Celsius,
og det er varmt nok til å smelte vinduene på vår miniubåt.
Det er dumt.
Notat til meg selv: Ikke smelt vinduene på miniubåten.
Vi er veldig nærme den svarte røyken.
Dette kan være for nærme.
Vi nærmer oss røykskyen.
- Rett under ubåten. - Dere får dra tilbake.
Jeg begynner.
Det er normalt. Vi pleier å kjøre dem inn sånn.
Vi var rett over. Det var ganske skummelt.
Det er ganske kult, Kevin.
Geologien er fascinerende. Men det er ikke derfor jeg kom.
SNAKE PIT - KAM PÅ 3500 METER MIDT I ATLANTEREN
Vi er på bunnen på 3526 meters dybde,
og vi er på toppen av Moose-strukturen.
Disse stedene ble først besøkt for 25 år siden av geologer.
Og de lette ikke etter liv.
Men det var ikke før de gikk ned på bunnen for å se med egne øyne...
"Herregud. Det er liv her nede, og det er vakkert."
Det er et helt økosystem.
Det er utrolig.
- Se på alt det varme vannet. - De er i strømmen.
Se på dette.
Det er som flytende ild, og disse karene danser ved siden av.
De leker virkelig med ilden.
Forskersamfunnet ble lamslått.
Hvordan kan disse dyrene leve i disse giftige kjemikaliene
med et slikt trykk og ekstrem temperatur,
fra iskaldt til varmere enn kokepunktet på noen tommer?
Hvordan kan et helt økosystem leve uten sollys?
Ikke bare leve, men trives.
Utrolig.
Det er den største biomassen jeg har sett noen gang.
Milde maneita, Batman.
Og de er der i strømmen, og nyter den hydrotermale væsken.
Se de stimler. De elsker røyken.
Utstrømingsåpningene ga livets energi.
Det kom fra kjemikalier som oppløses i vannet fra inni Jorda.
Ingen fotosyntese, men kjemosyntese.
Det var et nytt livsgrunnlag, et som ikke trengte solen,
bare vann og varme.
Den festen har stått på der nede i en milliard år.
Den fortsetter i en milliard år. Dette har ikke noe med oss å gjøre.
Solen kan slukne i morgen, og de verken vet eller bryr seg.
Ved å utforske og oppdage økosystemer som dette,
som kanskje ikke avhenger av energi fra solen,
åpner det for mange muligheter når det gjelder jakten på liv andre steder.
Overalt vi har funnet flytende vann på Jorden, har vi funnet liv.
Det er ganske uutgrunnelig.
Hvis vi finner flytende vann noe annet sted i solsystemet, finner vi liv?
Vi vet ikke hvis vi ikke leter.
NASA planlegger et tokt som heter JIMO.
Med 35 meter blir den flere ganger lengre enn andre planetariske sonder.
Dens kjernereaktor gir kraft til ionemotorer og en stor forskerradar.
Men den radaren skal vi se gjennom isen til Jupiters tre største måner.
Den studerer først Callisto, så Ganymedes.
Og dette er rare måner, de største av Jupiters 61 kjente måner.
Callisto og Ganymedes har begge skorper med gammel is og stein
som kan skjule hav kilometer under overflaten.
Videre inn er Io, som er en måne med ild, ikke is.
Ios rare bane forårsaker deformering idet den sirkler rundt Jupiter.
Den intense tidevannspumpingen trekker i månen som karamell,
og skaper friksjon i kjernen, som omdannes til varme,
og den varmen driver solsystemets største aktive vulkaner.
Det er konstante utbrudd, lavastrømmer,
og vulkanske støvskyer som sendes hundrevis av kilometer ut i verdensrommet.
Jovian-systemets perle, i hvert fall innen letingen etter liv,
er Europa, hvor ild og vann kommer sammen i perfekt harmoni.
Forskere er ganske sikre på
at under det isete, kaotiske skallet til Europa, er det et flytende vannhav,
som er dobbelt så stort som alle havene på Jorden sammenlagt.
Tidevannsoppvarming fungerer her også, og det hindrer vannet i å fryse.
Det gir kanskje energi til liv.
Den samme typen liv vi finner i de dype utstrømingsåpningene her på Jorden.
GUAYMAS HAVNEBASSENG - ØSTRE STILLEHAV 2100 METER
Så du alt det gule, hvite og oransje?
Det er bare mikrobekolonier.
Det er mål på mål med bakteriemasse.
Se på det. Dette kan være et glimt tilbake i tid.
For et par milliarder år siden.
Hydrotermale utstrømningsåpninger har vært på Jorden siden havene ble dannet.
Det kan ha vært steder som dette livet selv oppsto.
Hvis vi kan ta litt av toppen, og kanskje litt av avleiringen under.
Utmerket. God prøve.
Du kan se alle fibrene.
Ekstremofile organismer er livsformer som trives under ekstreme forhold
med temperatur, trykk og stråling.
Miljøer som for oss er dødelige.
Disse mikrobene er ting vi ikke kunne forutsett
da vi begynte å studere hvor vi kanskje ville finne liv.
Hvis vi finner noe på Europa, vil det nok se ut som dette.
Hvis vi skal finne beviser på liv på en annen planet,
må vi lete etter livstegn på vår egen først.
Pan Conrad var en av våre erfarne astrobiologer.
Hun kommer fra jetdriftslaboratoriet,
og hun er et av de verdifulle menneskene som kan gjøre vitenskap morsomt.
Når man var liten og lekte at man var i en ubåt?
Det var dette.
Er dette kult, eller? Dette er mye bedre enn en pappeske.
GUAYMAS HAVNEBASSENG - ØSTRE STILLEHAV 2100 METER
Tolja, se om du kan nærme deg strukturen.
Det ser ut som en sopp-planet.
Det er nydelig. Det er som et speil.
Det er det varme vannet som danner en overflate.
Det er dødskult.
Ser du bakteriene vokser langs kanten i den varme strømmen?
Det er bakteriebelegg på toppen.
Visse molekyler som finnes i levende organismer gløder med UV-laser.
- Duger dette til fluorometer-avlesning? - Dette er et bra sted.
Dette verktøyet er designet slik at man kan peke det på stein og si:
"Aha. Det er tegn på liv der."
Av med lysene.
Jeg skal begynne å måle... nå.
Lasere på.
Vi fikk sterkt signal. Vi fikk 14 000 med ultrafiolett.
Veldig interessant, doktor. Men er det liv?
Det er helt klart organiske saker der.
Det er viktig å studere det man kan om ekstreme miljøer på Jorden
før man leter etter liv i solsystemet.
MIR 2, hører du meg?
Kjør på.
Jeg heter Kelly Snook. Jeg jobber for NASA.
Jeg er planetforsker.
Jeg studerer prosessen rundt utforskning.
Rover 2 og MIR 2...
I jobben lærer jeg å bruke Jorden
som trening for å reise til en annen planet.
Her så jeg etter motstykker.
Du klarte det.
- Den er i kurven. - Scoring.
Toppscoring.
Jeg trodde det var bakterier, så jeg ba Anatolij ta med noen.
De fleste var på et skip midt på havet
og studerte hydrotermale utstrømningsåpninger eller laget en film.
Jeg var på Mars, og de som var på havets bunn,
var på overflaten til Mars.
Alt vi gjør i havet er ti ganger vanskeligere enn man tror det skal bli,
og man tror det blir veldig vanskelig.
Jeg tror ikke Mars' overflateoperasjon blir noe annerledes.
Vi håper å fjerne feilene i comm-protokollene våre...
Med på teamet mitt var astronaut Megan McArthur
fra NASA Johnson Space Center,
og astrobiolog Tori Hoehler fra NASA Ames Research Center.
Vi jobbet sammen for å utforske ulike måter der mennesker og teknologi
kan forbedre forskningen og oppdagelsene vi vil få på månen og Mars.
Denne kombinasjonen av forskning og teknologi,
spesielt under havet, er veldig likt romforskning.
Miniubåten er som en rover på Mars,
så vi bruker dette til å lære om verdensrommet.
Kom igjen, Roberto.
Hvis du kan finne noen mikrober like ved utløpet...
Det avhenger vel av hvordan vi konfigurerer MIR-ene...
Jeg snakket med forskere fra NASA,
og jeg fikk forespørsel om spesielle steinarter,
og jeg tok imot steinene og forberedte dem for å bli med tilbake til Jorden.
De er nok fulle av bakterier.
Det hvite er nok oksidanter.
Motstykker er viktige for å skjønne hvordan vi skal utforske månen og Mars.
Vil vi trenge manipulatorer, som de vi har på MIR? Sikkert.
Og hvordan skal vi takle alle de tekniske feilene
som vi helt sikkert får på et langt planetarisk tokt?
Det du slo av, bør du slå på igjen.
Rover 1 og MIR 1, vi har mistet horisontal finjusteringsmotor styrbord.
Vi har mistet AC, samt hellingsvinkel,
så vi må nok avslutte.
Alle hendelser her, planlagte og motsatt, genererer data vi kan bruke i fremtiden.
Jeg studerer hvordan mennesker samhandler med teknologi
så de kan fullføre oppgavene sine.
Noe av teknologien er veldig enkel, men ikke i rommet eller på havets bunn.
Går det? Nei.
- Kan du ikke rotere mer? - Den går helt ut.
Du kan ta den inn. Kan du rotere?
- Er den inne? - Det er en del inni.
Bra, du har den. Én ute, én inne.
Jo bedre vi integrerer sånn teknologi i vårt menneskelige utforskingssystem,
jo mer effektivt kan vi utforske solsystemet.
Jeg føler meg som på et romfartøy.
- Jeg føler meg som på et romfartøy. - Du er det.
Du er i verdens beste romfartøy for å utforske denne planeten.
Erfaringen av mennesker inni miniubåten
er det jeg er mest interessert i.
Det er Marge Simpsons frisyre.
Det er ikke bare utstyret,
men kommunikasjonen mellom menneskene og robotene,
for forskeren er grensesnittet mellom teknologi
og det vi prøver å studere.
Jeg vil komme til høyre for deg,
for vi får ikke noe godt bilde herfra.
Og strømmen passer dårlig.
Det er OK. Det ville ikke vært gøy hvis det var lett, hva?
- Hva er den fisken? - Den er stor. Ikke vær redd.
Hvis du vil ta en prøve av disse små sulfidsteinene, er det greit.
Det er teknisk vanskelig å
hente en stein på havets bunn og samle den inn.
Det er det vi er interesserte i.
Hvordan skal mennesker gjøre disse små, lette oppgavene i et vanskelig miljø?
Det er strømmer. Kom igjen.
Den har den.
Hold taket.
Du har den. Så vidt. Få den over karusellmagasinet.
En oppgave som kan ta et par minutter på Jorden, kan ta timer på Mars.
Ethvert skritt er en utfordring.
Rundt fem centimeter til...
Vi kan ikke sende 150 mennesker til Mars med en gang. Vi kan sende seks.
Disse få menneskene er ansvarlige for all forskningen på overflaten.
Nesten som representanter for menneskene på Jorden som er interessert.
Mars er det mest innlysende stedet å lete etter liv,
for både Jorden og Mars har overflødig vann.
Et av de viktigste elementene i livet som vi kjenner det, er vann.
Mars som du ser det i dag er tørr, støvete, kald og tilsynelatende død.
Men hvis du bruker tidsmaskin, så det ikke sånn ut.
Hvis livet utviklet seg på Mars, og det skjedde noe stort nok...
basert på det vi nå vet om ekstremofiler,
tror vi livet kan overleve en tur fra Mars til Jorden på en stein.
Det er mulig det kan være levedyktig liv etter en så lang tur.
Kanskje vi er marsboere, eller fra et helt annet solsystem.
Opp med hånden hvis du vil ofre ti år av ditt liv for å dra til Mars.
Hvordan ville du overbevist mannen din om å la deg dra til Mars?
Si: "Det blir bare i fem år."
"Jeg mailer deg hver dag."
Det er et ladd spørsmål.
Det er rart, for da du stilte meg spørsmålet,
rakk jeg opp hånden uten å tenke på konsekvensene eller livet hjemme.
Mannen min, katten min, mamma og pappa... katten min.
Jeg tror han ville sagt: "Gjør det."
For vi er menneskelige og er bitt av utforskingsbasillen,
og hvis en kjær får sjansen til å representere menneskene og utforske,
tror jeg han ville bedt meg gjøre det.
Når du har vært på Keldysh i nesten en måned,
er det lett å late som man er på vei til Mars.
Man er langt unna alt man kjenner, i et lite miljø med samme mannskap,
og du er der av de samme profesjonelle interessene som dem.
De er der for å utforske og forske.
Russerne er dyktige. De viste oss verktøyet for å ta prøver.
De har et verktøy som kan ta prøver av nesten alt.
Noen ting er veldig lure, eller så enkle som Nikolai-gryten,
som er en gryte vi stjal fra kokken Nikolai.
Det er noe jeg elsker å være en del av.
Vi får være i kulturen deres, og se på hvordan de opererer.
Det er et utrolig miljø å jobbe i.
Jeg elsker det og måten det fører folk sammen på.
Lunsjen... din?
Denne ekspedisjonen fanget inn mye av den ånden.
Tanken om å gjøre noe som var veldig vanskelig
og hvordan folk møtes for å få ting til å skje.
Måten de kommuniserer på.
Nei, fremad.
Hasta la vista, baby.
Viktor har øvet.
Noe jeg liker ved russisk kultur, er blandingen av lek og arbeid.
Jeg studerte russisk fordi jeg ville jobbe på et russisk romprogram.
Keldysh er et supert motstykke til et romkompleks.
Og jeg skjønte hva alle astronautene sa
da de sa at teknikerne og ingeniørene
er de sanne heltene, som passer på at du er trygg.
Ekspedisjonen fanget mye av den ånden.
Motorer starter..
Da vi var til havs var to utforskere allerede på vei til Mars.
Spirit kom først frem, og suste inn i den tynne atmosfæren i 20 000 km/t.
Opportunity kom noen uker etterpå.
Landingen for begge var en nervepirrende affære.
Høyde 25 000 fot...
Farten er 278 km/t. Vi er nær topphastigheten.
Den har delt seg.
Ikke noe signal nå...
Vi er på Mars, alle sammen.
Utstyrt med stereoskopiske kameraer
og massevis av geologiske og kjemiske instrumenter,
var oppdraget til Mars Exploration Rovers klart:
Finn bevis på vann i Mars' historie,
når forholdene kan ha vært lettere for liv.
Du kan lære mye fra en stein, hvis du vet hvordan du spør,
og du vet hvor du skal se.
Av de to roverne, vant Opportunity jackpot.
Det eldgamle grunnfjellet var fullt av hematitt,
et jernholdig mineral som pleier å dannes i kombinasjon med flytende vann.
Så fant man sport etter jarositt,
et mineral som antydet at steinene kan ha blitt innhyllet i surt grunnvann
eller et område med varmekilder, som Yellowstone nasjonalpark.
Andre spor inkluderte tomrom der saltkrystaller kan ha blitt oppløst
og avleiringsmønstre, som antydet flytende vann
over tusenvis av år.
Og så var det blåbærene: små deler hematitt,
som kom fra steinene og sølte ut over overflaten.
På Jorden dannes slike sfærer når det er vann til stede hele tiden.
Både Spirit og Opportunity bekreftet at det var liv på Mars,
men de kunne ikke si oss hvor vannet er nå.
Den jobben falt på Mars Odyssey Orbiter,
som fant det man tror er store mengder vannis
rett under overflaten, med den høyeste konsentrasjonen ved polene.
I 2008 vil Phoenix reise seg fra asken til Mars Polar Lander.
Ved hjelp av mange av oppdragets reservedeler, vil den lande ved nordre pol.
Og for første gang...
vil en sonde på Mars gjøre mer enn å skrape på overflaten.
Phoenix vil grave dypt i permafrosten
og ta prøver av vannet på Mars for første gang.
Alt vi hører om Mars gjør historien mer spennende.
Det er spor etter tidlig vann og vulkaner, og kjemien stemmer.
Alle ingrediensene for liv er der. Derfor leter vi videre.
Dette er ikke den eneste måten vi leter etter liv i universet på.
Han er datakoordinert. Det står "SETI Institute" på skjorten din og datamaskinen.
- Det blir litt vel mye. - Du viderefører beskjeden.
De ga meg den.
Jeg er knyttet til Search for Extraterrestrial Intelligence Institute.
Og SETI prøver å finne intelligente signaler
fra andre sivilisasjoner rundt en annen stjerne.
Frank Drake, en av grunnleggerne av SETI,
skrev ned et sett faktorer kjent som "Drakes likning" for å gjøre det.
Den inkluderer faktorer som fraksjonen av stjerner planeter samles rundt,
fraksjonen av beboelige planeter der liv oppstår...
og fraksjonen av liv som da utvikles til intelligens...
og til sist blir til sivilisasjoner som benytter verktøy
som kan kommunisere med andre sivilisasjoner i galaksen,
Siste faktor er hvor lenge en intelligent kommuniserende sivilisasjon lever.
Samtidig som vi utvikler teknologien
til å kommunisere med vesener på en fjern planet,
utvikler vi teknologien til å utslette oss selv.
Og hvis det er standard for intelligente sivilisasjoner i galaksen...
vil vi ikke ha mye flaks i å lete etter liv et annet sted.
La oss si at min modifiserte "Drakes likning"
sier at liv er mulig på alle planeter, med enhver distanse fra solen
eller sågar ikke i nærheten av solen eller noen planetarisk enhet
som en av månene til Jupiter, som hadde is rundt.
Og hadde en tidevannsmekanisme fra et tyngdekraftsenter i nærheten,
så den hadde en flytende kjerne og genererte varme
som disse hydrotermale utstrømingsåpningene vi så.
Hvis vi sier det er opp til 50 ganger så mange verdener som det,
er det ikke da logisk å anta at når vi får en telefon fra en av kompisene dine,
når SETI endelig får et signal, er det fra noen
som måtte sette opp senderen i isen?
Er ikke det statistisk indikert i det vi snakker om her?
Det er en feil i uttalelsen som er: Isverdener er de mest vanlige.
Vi aner ikke det nå.
Vårt solsystem har flytende vann og tre potensielle hydrosfærer
som er dekket av isen og langt fra solen.
Basert på vår egen erfaring, er forholdet 3:1.
Vet vi om noen av dem er beboelige?
Nei, men vi må sjekke.
Kanskje vi finner små isverdener som Europa
hvor mesteparten av vannet i galaksen eksisterer.
Og det er kanskje der mesteparten av livet eksisterer.
Hvem vet?
Men det er veldig interessant å tenke på intelligensens evolusjon
i et isverdenssystem.
Vil du utvikle deg til intelligens og lure på bunnen av det isskallet?
Hovedfokuset vårt ligger på muslinger og krabber.
- Og man trenger muslinger og krabber... - Vi skal sette krabbefeller.
Så vi håper at det vi setter i krabbefellene, vil lokke dem inn.
- Hvor skal de sette krabbefellen? - Helst der krabbene er.
NINE NORTH - ØSTRE STILLEHAV 3150 METER
Historien om utstrømingsåpningene er egentlig mikrobenes historie.
Her er det. Nederst i næringskjeden.
Flagrende felter med bakterier.
Væsken er nesten som flytende solskinn som fôrer næringskjeden her.
Noen av dyrene spiser bakteriene,
og noen jakter på dem som spiser bakteriene.
Det er ganske eterisk.
Hvem ville trodd bakterier kunne være så vakre?
Dyrene spiser bakteriene, men det er noe annet som skjer her også.
Det er symbiose - livets dans mellom partnere fra ulike arter.
Utstrømingsåpningens dyr, som reker og muslinger, har dannet symbiotiske forhold
med mikrober som lever av kjemikaliene i utstrømingsåpningens væske.
Vi er nærme noe stort. Store muslingfelt. Jackpot.
Jeg studerer fordøyelsen og molekylærfysiologien
til muslinger og krabber som lever i disse dyptvannshullene.
Jeg fokuserer på deres evne til å utholde store temperaturforskjeller.
Artstypen Bathymodiolus er det vitenskapelige navnet for muslingene våre.
Vi har en muslingvoll der. Det er et perfekt sted å sanke.
Ser du?
Det er ulike størrelser. Kan du få tak i noen små noen?
- Men vi tar små og store også. - Men jeg trenger små.
Bare små.
Malinky. Er det små?
Keldysh, MIR 1.
Vi har samlet en bøtte med muslinger.
X minus 487, Y minus 64.
Bingo.
Ser ut til at du fikk krabbene dine.
Vi har krabber. Supert. Den er full.
Du klarte det.
Bioboksen er lukket. Vi har krabbasjen.
Vil du åpne den?
Min studierådgiver heter Jim Childress.
Han har studert hydrotermale dyr rundt utstrømningsåpningen siden 70-tallet.
Han har årevis med erfaring innen forsking i disse ekstreme miljøene.
Childress-laben er en av de eneste labene som kan opprettholde et miljø
for disse dyrene som ligner det de kom fra.
Så fort som mulig henter vi de dyrene vi har samlet inn i laben vår
hvor vi plasserer dem i et "respirometrisystem".
Vi kaller dette "hybelen."
Vi legger dem i disse små enhetene
og gir dem samme trykk som de hadde der de kom fra,
og vi passer på å få optimal temperatur.
Så henter vi noen av dyrene som vi skal bruke i eksperimentene,
og overfører dem til "høytrykks-respirometrisystem".
Dette systemet er enormt unikt og spesielt,
for her kan vi manipulere miljøforholdene
og se på fordøyelsen til dyrene
mens vi forandrer miljøet, og det er det jeg elsker å studere.
Ved å studere muslinger får man en bedre forståelse av temperaturtilpasning,
og det kan hjelpe oss i fremtiden i forhold til drivhuseffekten.
Den setter planeten i fare, og likeså livet i seg selv, ikke bare artene.
Hele næringskjeden, hele økosystemet.
En eller annen gang må vi takle det.
Jeg ble interessert i havet fordi det er et mysterium for meg, det er ukjent.
Det er ikke utforsket, og har ikke blitt erobret,
og jeg liker og setter pris på det.
- Trodde du at du ville ende her? - Nei, herregud.
Men dette er nok mønsteret til spørsmålene jeg prøvde å besvare,
som har ført meg på en vei som endte her.
Spørsmålet jeg nå prøver å besvare, sender meg til havets bunn.
La møtet begynne.
Vi skal dykke på Snake Pit.
Pilotene er dr. Anatolij Sagalovitsh, MIR 1.
Zhenja Tshernjajev, MIR 2.
Vi finner en struktur der vi kan bruke roboten.
Så vi lander på bunnen og prøver å finne en struktur
som ideelt går helt opp til utløpet.
Det blir ikke så mye varm utstrømning på veggen,
noe skinnende vann, men de varme utstrømningene skjer ikke før på toppen.
Det er lettest å visualisere dette hvis du hver gang du ser noe svart,
er det som en blåselampe laget av vann.
Der er MIR 1.
De kommer opp med oss.
Dere er halvveis oppe, så gå fremover langs veggen.
SNAKE PIT - KAM PÅ 3500 METER MIDT I ATLANTEREN
Det er en gevirformet steinbolle som er fylt med unge Rimicaris.
Dette er strukturen han beskrev, og jeg tror jeg kan komme nærmere.
- Du burde se dem nå. - Har den.
Vi ser den.
- De er annerledes. Slekt? - Ja. Unge og voksne.
Reken ved utstrømningsåpningen, Rimicaris exoculata,
spiser av bakteriene som vokser rundt dem.
- Ser du denne krabben? - Ja.
De spiser bakteriene som vokser over hele krabben.
Han tok ham nesten. Han er dekket av bakterier.
Han vet det ikke, han tror at en reke spiser på ham.
Krabbe-fu på havets bunn.
- Rekekolonien. - La oss se.
- Dette er svart røyk. - Se på dem.
Jeg kan ikke tro at de svømmer inn og ut av den.
Det er varmt.
Hvis det ikke koker dem, koker det ikke meg, så jeg beveger meg nærmere.
Modig.
- Vi rygger. - Jeg har full kommando.
Hva fader?
La oss holde oss unna det. De angriper oss.
Rekene elsker ham. De omsvermer ham.
Rekene elsker Jake. Se på det.
Herremann. Jeg kan ikke se åpningen.
Jeg ser bare reker.
Vi har noen som sitter på,
reker som er med på turen.
Jøss. Det er utrolig.
- Jeg kan få reke på Sizzler. - Ikke denne typen.
NINE NORTH - ØSTRE STILLEHAV 3150 METER
Riftia pachyptila, de gigantiske rørormene,
er rett og slett stjernene i dette samfunnet,
og også det beste eksempelet på symbiose i aksjon.
Jeg har litt skimrende vann her.
Det bør gå bra. Dette er nydelig.
Disse dyrene har ikke mage engang. De kan ikke spise, bokstavelig talt.
De er avhengige av en stor mikrobesekk inni kroppen sin
som produserer maten deres.
Når man kommer nært på, kan man se noen supre saker.
Ser du ham? Kan vi ta ham?
Hvis du vil. Gjør deg klar, jeg tror vi er klare.
På signal...
Kanskje han kommer mot oss.
Krabben kom seg unna. Si det var et godt forsøk.
De er nydelige under vann.
Den lange, røde delen er som en finne.
Den tar inn oksygen og næringsstoffer gjennom utstrømingsåpningens væske.
Ormens jobb er å holde denne delen i strømmen
og suge inn næringsstoffer som mater bakteriene inni.
Det er bakterienes jobb å omdanne sulfidkjemikaliene til mat for ormen.
Spørsmålet er om bakteriene jobber for ormen,
eller om ormen jobber for bakteriene...
Hvis disse dyrene ikke eksisterte, kunne vi ikke forestilt oss dem.
Jeg lurer på hva annet som er der ute og venter på å bli oppdaget.
Du har en kul jobb, Zhenja.
Takk.
Spørsmålet er om du kunne sett for deg en koloni av disse på Europa?
Hvor ville oksygenet kommet fra?
Hvis tanken er at de ikke trenger sollys for å drive dette økosystemet,
det er bare kjemosyntese, men de trenger noe oksygen.
Oksygenet i vannet kom fra fotosyntesen for kanskje en million år siden.
Det spiller ingen rolle, hvor lenge det enn tar før vannet vender seg.
Spørsmålet blir om oksygenet er nødvendig for livet?
Det er kanskje det for store dyr. Men hvis vi går ned på mikrobenivå...
Vi vil se store dyr.
Man vil ikke bruke alle disse pengene på å reise ut i rommet og finne en mikrobe.
Mikrober er supre. De er veldig undervurderte.
De er ikke gode til å konversere. Jeg vil gi...
La meg gå fremover til et av disse kule Riftia- mønstrene.
Livet er mulig her på grunn av den utrolige symbiosen med mikrobene.
De lever av bakteriene, men jeg ville ikke gitt en bukett bakterier til moren min.
Jeg ville gitt henne en bukett Riftia. De er vakre.
Jim har rett.
Oksygen er en etterbrenner som startet det flercellede livet i vår verden.
Og selv om kjemosyntese skjer hinsides sollyset,
trenger mange av de biologiske prosessene fremdeles fritt oksygen
som oftest skaffes via fotosyntese på Jordens overflate.
Så hvor kan oksygenet komme fra på Europa?
Europas bane er innenfor Jupiters enorme magnetiske felt.
Den intense strålingen kaster energipartikler inn på Europas overflate
og har potensial til å transformere enorme mengder vannis
til ting som hydrogenperoksid og molekylært oksygen.
Hvis man antar at disse oksidantene finner veien ut i havet regelmessig
gjennom sprekker, vannsirkulasjon eller kometnedslag,
gir de en energipott til alle livsformer der.
Det er der noen av hydrotermale prøver blir aktuelle igjen.
Vi prøver å gjenskape overflatemiljøet på Europa i laben.
Dette er steiner fra havets dyp.
La oss forberede det til kammeret. Kanskje ta av en bit der.
Dette er Europa i en boks.
Dette er et vakuumkammer.
Vi sender flytende nitrogen, og vi kan lage is
og gjenskape overflatemiljøet på Europa.
Der oppe har vi en elektronpistol med mye energi,
og den gjenskaper strålingsmiljøet til det kraftfulle magnetiske feltet
knyttet til Jupiter.
Hva skjer med liv utsatt for det miljøet?
Vi plasserer mikrober fra hydrotermale utstrømingsåpninger inn i dette miljøet,
og bombarderer dem med sterk stråling,
og lager derved en biologisk-kjemisk- sammensetningsfylling.
Det kan sammenlignes med å gå på en fylling her på Jorden.
Du ser et ratt og et dekk,
og du vet at det en gang var en hel bil.
Når du sender et romskip til Europa, må vi skjønne
hva de kjemiske og molekylære biosignaturene som legges igjen er.
Ser vi samme type signatur på Europas overfalte?
Hva sier det i tilfelle da om beboeligheten i havet under?
MENEZ GWEN - KAM PÅ 920 METER MIDT I ATLANTEREN
Menez Gwen er en undervannsvulkan.
Det er et unikt sted fordi det er hydrotermale utstrømingsåpninger der,
og skinnende vann overalt.
- Digger vi dette stedet? - Vi digger dette stedet skikkelig.
Du kan se de klare væskene.
De er mer kjølige, for det er ikke noe svart røyk der.
Dette stedet er drømmeaktig.
Den kaldere, klarere væsken fra utstrømningsåpningen er ikke så giftig.
Så du ender med å få mange gjester.
Også opportunistiske rovdyr.
Se på alt det skinnende vannet som kommer ut av den strukturen.
Hvis vi får med en prøve herfra, er det fantastisk.
- MIR 1, dette er MIR 2. - Dette er MIR 1. Kom inn.
Jim, vi er klare til å sjøsette Jake.
I gang.
- Fungerer alt OK? - Ja, det virker OK.
Å jobbe med Mike og Jake er bare helt fantastisk,
for du kan tenke på dette som den fjerne slektningen til et fartøy
som en dag kanskje utforsker hav i andre verdener.
Mike, du burde ta en prøve ved enden av utløpet.
- Ser ganske varmt ut. - Ser ut som en brennende trestubbe.
Det ser ut som det meste av væsken kommer ut her og her.
- Kan vi gå inn der? - Jeg skal gjøre mitt beste.
Vi har en slags konvektiv strøm her.
- Du ville tett på... - Vær forsiktig.
Ser ut som han traff en blåselampe. Tror han blir truffet.
Mike, rygg. Toppen av roboten er oppi utstrømingsåpningens væske.
Kan du se om jeg er i det varme vannet?
Vil du virkelig vite det?
Bra. Vær roboten, Mike.
Slapp av, det går bra.
Jeg skal gjøre dette så raskt jeg kan.
Jeg tror vi har det.
Vi må sette lokk på prøven. Vi stakk den rett inn i utløpet.
Gratulerer. Dra hjem og sett lokk på.
Kommer hjem.
Se på... Jake ble truffet.
Det er noen skader her og der, men det er i god stand.
Det var ganske morsomt.
Å dykke med Mike var gøyalt. Han var genial med roboten.
Det krevdes mye arbeid å få roboten til å fungere.
Den må opp. Litt til.
Roboten måtte være liten så den passet på MIR.
Den måtte kunne få strøm fra båten.
Inni ubåten har jeg bare en laptop og en joystick.
Fiberet er unikt.
Den lar oss sende frem og tilbake til fartøyet.
Det er sånn vi snakker til fartøyet.
Og vi kan kontrollere det lille kameraet, også.
Roboten gir oss et nærvær.
Den får oss til å føle at vi er på utsiden av ubåten.
- Jeg skal gå litt nærmere. - Han er vakker.
Jeg har aldri sett noe lignende.
Han ser oss nå.
- Han går etter deg. - Se, han tok griperen.
Med tentaklene. Dette er kult. Hvem tar hvem?
Den strakk seg med vilje ut og sjekket griperen.
Jeg har aldri sett et dyr komme og ta på fartøyet sånn.
Det var et utrolig treff.
Det var som å ta et romvesen i hånden.
Det var nok et av høydepunktene i undervannserfaringen min.
Det er ikke vanskelig å forestille seg at vi en dag kan utforske hav i andre verdener.
Ved å få en anelse om hvordan ekstreme miljøer på vår egen planet er,
kan vi kanskje utforske Europa.
Å utforske under Europas is, ville vært den ultimate robotutfordringen.
Under landingen vil HK mer eller mindre være med.
Europa er så langt unna, at selv med lysets hastighet
vil det ta mer enn en time for en kommando å nå fartøyet.
Den er helt alene.
Den må være smart nok til å unngå farer i terrenget
og til å finne et godt landingssted på isen.
Nå må vi gå gjennom isen.
Du trenger en sonde som kan smelte. Det er en torpedo med kjernekraft.
Isen kan være alt fra 5 til 25 km tykk.
I uke etter uke vil sonden synke nedover den eldgamle isen.
Inntil...
Hva skal du gjøre når du når havets overflate?
Du trenger en "AUV", et autonomt undervannsfartøy.
Det må kunne navigere og ta sine egne beslutninger i et fremmed hav.
Europa har intern varme. Den kan ha hydrotermal utstrømning.
Hvis den har det og kjemien stemmer...
Det blir enormt stort for menneskeheten hvis vi finner liv i en annen verden.
Men for å finne det, må vi dra dit.
Og for å dra dit, må vi fortsette reisen her.
Utforskning er som en muskel. Man må trene for å gjøre den sterkere.
Og hvis vannet er fellesingrediensen for liv,
må vi ta det vi kan om dyptvannsforskning og bruke det i verdensrommet
for å gi vitenskapsfolk og utforskere erfaringen de trenger for å følge vannet,
hvor det enn er.
Liv ved utstrømningsåpningene viste at naturen har mye mer å lære oss.
Men hvordan ville det vært å utforske havet i en annen verden?
Alle stanser.
Stå stille her.
Det kan endre vår definisjon av liv.
La oss se hva de gjør.
Sånn, ja.
Houston, Endurance. Vi har ankommet stasjonen med koordinatene,
og vi har noen nye venner.
Hvem vet hva som er der ute?
Så vi må dra.