EXTRATEREȘTRII DIN ADÂNCURI
În centrul existenței noastre se află un dinam puternic.
Soarele.
Ne oferă căldură și lumină, și alimentează motorul vieții.
Este scara evoluției, care ne include pe toți.
Nu contează cine ești, chiar dacă ești un carnivor feroce,
hrana a pornit de la plante care au transformat lumina soarelui în mâncare.
Deci suntem, cu toții…
activați de soare.
Poate că egiptenii antici au avut dreptate să venereze soarele.
De patru miliarde de ani, soarele a dat viață la tot,
pe uscat și în mare.
Rover One, sunt Rover Two, la marginea peretelui
și începem să coborâm.
Mă numesc Dijanna Figueroa, doctorandă la Universitatea Santa Barbara.
- E marfă. - Recepționat. Începem scufundarea.
Cred că am printre mai tari meserii din lume.
Fii atent la coralul ăla tirbușon.
Sunt biolog marin.
Studiez uimitoarele organisme care trăiesc pe fundul oceanului.
Nu mi-aș dori să fac altceva.
Peretele ăsta e extraordinar.
Suntem aproape la limita fotosintezei aici.
Lumina ambiantă dispare cu adevărat acum.
Te bazezi întru totul pe tehnologia din mica ta capsulă
să ajungi la adâncimi misterioase unde nu știi niciodată ce o să vezi.
- Ia uite câte microorganisme! - Mamă!
Zici că ești în paradisul microorganismelor aici, Rover One.
Recepționat. Este incredibil.
Nu văd altă vietate. Tu vezi ceva?
Nu există prea multă viață. Suntem aproape în afara zonei fotice.
Parcă suntem pe lună, nu?
Recepționat.
Am găsit un crin de mare aici.
Dijanna, am găsit un crin de mare. În sfârșit am găsit un cetățean.
Recepționat.
Majoritatea animalelor de aici
parcă se hrănesc în suspensie sau cu particule.
Fără lumină de la suprafață, nu pot supraviețui multe aici.
Dar există locuri în ocean unde nu a ajuns niciodată lumina,
de la începutul lumii, dar forme de viață uimitoare o duc foarte bine acolo.
Când am fost invitată să particip la noua expediție
de explorare a acestor locuri,
a trebuit să spun da.
Keldysh, mă auzi?
Da, trimitem un scafandru în apă.
MIR One se va scufunda curând.
Așa, ca să avem o zonă centrală unde să muncim…
Sunt Jim Cameron, și uite care-i faza: iubesc chestia asta.
Explorarea. Explorare reală, cinstită în adâncul oceanului.
E mult mai palpitant decât orice efecte speciale tip Hollywood.
Expedițiile în adâncul oceanului sunt ca misiunile în spațiu.
Așa că, de ce să nu combinăm spațiul exterior cu cel interior?
Vom lua biologi marini, plus astrobiologi și cercetători spațiali.
Așa au ajuns cercetătorii spațiali aici,
la 1.600 de km de uscat, unde, în întunericul din adâncuri,
se află cele mai bizare forme de viață extraterestre descoperite vreodată.
Două nave, patru submersibile cu oameni la bord,
patruzeci de scafandri în zece locații din Pacific și Atlantic.
Îmi plac operațiunile mari, dar asta a fost mamut.
Deci ne scufundăm împreună
și încercăm să stăm aproape fără să ne îndepărtăm.
Dacă se va compromite comunicarea cu submersibilele pe aceeași frecvență,
unele în rusă, unele în engleză, trebuie să avem contact vizual…
Planul era să coordonăm o misiune cu patru submarine, cu ambele nave,
deci două MIR-uri și două Rover-uri care se întâlnesc pe fund.
Ar fi o premieră mondială.
Dr. Anatoly Sagalevitch lucrează pentru Academia de Știință din Rusia.
Lucrăm împreună de aproape un deceniu.
Iată-ne! Noi suntem aventurierii.
E vina lui,
pentru că am fost la Titanic de două ori, în 1995 și 2001 și am fost și la Bismarck.
În timp ce cercetam nava Bismarck, Anatoly zice:
„Epavele astea sunt interesante, dar trebuie să facem ceva real.
Trebuie să facem știință. Ceva real.”
Genya Chernaiev este unul dintre piloții de pe MIR.
Pilotează submersibile de mai bine de 20 de ani.
Cel mai important aspect al acestei nave este raza vizuală clară, de 320 de grade.
Asta le face pe Rover-uri unice,
dar, din cauza sferei acrilice, nu se scufundă atât de adânc ca MIR-urile.
Deci nu ne servesc decât pentru partea expediției din Atlantic.
Îl avem și pe Jake, roboțelul activat prin telecomandă
pe care l-am folosit să explorăm epavele Titanic și Bismarck.
Jake a fost modificat să testeze o varietate de scule de prelevare.
Fratele meu Mike l-a inventat pe Jake și este și pilotul nostru.
Tema lui era să-l manevreze pe Jake în siguranță
pe lângă gurile de vulcan active,
fără să ne prăjească roboțelul.
Asta ne va permite, sper, să ne apropiem de creaturi.
Am verificat punțile. Tachelajul e în ordine.
Celălalt frate a fost și el cu noi.
JD era ofițerul de protecție și de comunicare la bordul lui Ares.
Sau, cum a numit-o el: „munca de rahat numărul 27.”
Procedurile noastre de lansare sunt ca la carte. Ea este prima, ea e a doua.
Întoarcerea este determinată de Jim de pe fund și poate decurge oricum.
Am ales Ares pentru gigantica ramă în formă de A de pe pupă.
Imenșii cilindri hidraulici pot ridica submersibilul de pe punte cu ușurință.
E unul din cel mai precaute moduri de a lansa ceva greu de pe orice vas,
și am testat procedurile constant până când am înregistrat totul
pentru scufundarea celor patru submersibile.
Către toate stațiile, hai să o facem!
Am nevoie ca toată lumea să fie atentă, să observe.
Să urmărească lumina de pe celelalte submersibile.
Va fi greu, dar cred că putem reuși.
Pornim! Scoateți frânele!
În sfârșit, totul s-a pus în mișcare.
Și în mijlocul Atlanticului de Nord la 1.600 de km distanță de uscat…
mica noastră expediție urma să facă istorie.
Ne mișcăm.
Ușurel cu vinciul albastru.
Totul merge strună acum, nu?
Cel puțin, ăsta era planul.
Stop toată lumea.
Lima Charlie, singura problemă acum este rama în formă de A.
Te anunț imediat ce o rezolvăm.
Am avut o intervenție de siguranță acum aproape o oră și un sfert.
Rama A s-a defectat.
Cilindrul s-a stricat de tot. Înseamnă că ne vom opri de tot.
Șuruburile astea s-au crăpat toate.
Iar vopseau care a fost mereu aici se crapă din cauza asta.
S-a întâmplat și pe celălalt la fel.
Suntem în mijlocul oceanului cu o ramă A ruptă.
Cam așa văd eu lucrurile. Cum o să repari asta?
Suni firma de „Rame A” și le ceri să trimită o bărcuță de serviciu?
Nu trebuie să ne apucăm de ea imediat, dar trebuie să ne gândim la asta.
Dacă ei nu pot repara asta
și nu găsim un mod alternativ de a lansa submersibilul,
expediția s-a terminat.
Dacă explorezi, trebuie să accepți factorul de risc.
Stai treaz toată noaptea ca să fii sigur că ai acoperit toți factorii implicați.
Odată ce ai făcut asta, ai eliminat 90% din ce poate claca.
În felul ăla, când apar cele 10%,
poți măcar să uiți de restul.
Ideea ta să tăiem parapetele
e cel mai bun plan alternativ de până acum.
- Taie marginea navei. - Hai să cerem aprobarea căpitanului!
Planul B.
Nu ar trebui să lucrăm toată noaptea. Lumea e trează de la 4:30 dimineață.
Devenise evident că unicul mod de a lansa submersibilele de pe Ares
era să folosim macaraua și să lansăm submersibilele de pe marginea vasului.
Cu o macara la 10-15 metri deasupra punctului de agățare a submersibilului,
odată ce un obiect începe a se legăna, nu-l poți opri.
Este efectul de pendulă. Cum ai scăpat-o, nu o mai poți prinde.
Avem între doi și trei metri de balans aici…
A rezultat un manual de 40 de pagini scris de Jim,
cu ce a crezut el a fi cel mai bun mod de a lansa un vas.
Ochiul ăsta trece pe acolo…
Deci am petrecut mult timp separând patru puncte de agățare,
și încă opt puncte separate de legătură ca să oprească submersibilul din oscilat.
Am repetat toată noaptea.
Eram gata să încercăm, a doua zi în zori.
Într-o zi am reconstruit un întreg sistem de lansare și recuperare,
a trebuit să tăiem parapetele,
să echipăm iarăși fiecare cabestan, scripete și palan.
Avem vreo 20 de puncte pe tachelaj. Trebuie să le verific pe toate manual.
Dacă orice punct, de la vinciul albastru până la cablu, se crapă sau se rupe,
nu numai că pierdem submersibilul, dar și viața cuiva de pe punte.
Mă uit la orice scripete în tensiune și el se uită la mine.
Keldysh, avem verde la operațiunea de lansare.
Echipaj de punte, mai avem 15 minute până la operațiunea de lansare.
Recepționat, comanda DP. MIR One coboară în apă chiar acum.
Să vedem macaraua.
- Depozitează aia, treci în linie. - Pa!
Dezleagă centurile!
Înaintează.
Comanda DP către Keldysh. MIR-urile încep să coboare.
Ia-ți la revedere de la lumea de la suprafață!
Iubesc partea asta.
Avem verde la tot. Suntem gata să pornim.
SO, Rover One.
Suntem gata să coborâm în tandem.
Camera pare curată.
Pornim. Și trei, doi, unu…
- Elice. Pornește! - Am pornit elicele.
Am pornit. Venim.
ORAȘUL PIERDUT - 870 METRI ATLANTIC LANȚUL MUNTOS CENTRAL
Scufundarea până la Orașul Pierdut durează 30 de minute,
destul timp ca să te gândești la ce vei face.
Mă numesc Loretta Hidalgo. Sunt explorator.
Rover One, aici Rover Two, te aud tare și clar.
Ambiția mea e ca într-o zi să explorez spațiul.
- Asta e bomba. - Am ajuns la 840 de metri.
Suprafață, aici e Rover Two. Am ajuns la 840 de metri. Suntem pe fund.
Structurile astea sunt splendide.
Uite punctul de întâlnire, și ei sunt acolo.
MIR Two, aici e Rover Two. Recepționezi?
Afirmativ, Rover Two. Avem contact vizual foarte bun cu voi.
Facem ceva ce nimeni nu a făcut vreodată.
A fost prima oară când patru submersibile de adâncime s-au scufundat împreună.
Presiunea apei la 850 de metri adâncime e de neînchipuit.
O găleată de apă înseamnă aproximativ 35 de centimetri de apă.
Acum, imaginează-ți că ești sub 850 de metri de apă,
cu greutatea tuturor acelor găleți care apasă pe tine și pe submarin.
Cu siguranță ceva ce oamenii nu au evoluat să facă.
Loretta, îi poți spune lui Mike că suntem în poziție pentru lansarea robotului?
Recepționat.
MIR Two, aveți verde pentru lansarea robotului?
Ne pregătim pentru lansarea robotului.
- Uite-l! - Da, uite-l pe Jake.
Vezi cum i se învârte priponul? E ca un păianjen care țese pânza.
Trag priponul puțin la stânga, în curent, apoi dăm ambardee înapoi la dreapta.
Împingem limita faptului că ne aflăm într-un mediu extrem.
Am avut o experiență incredibilă,
am simțit de parcă am fost transportată în viitor.
Salut, roboțel!
Că eram într-o misiune spațială, și că urmăream o altă navă spațială
care venea să lucreze cu noi.
Salut, Mike! Scoate-mă de aici!
- Afirmativ. - Afirmativ.
Împing un pic acolo, intru și mă apropii cât pot de mult.
- Vezi structura asta? - Superbă.
Mike, dacă mergi vreo 30 de grade la dreapta și înaintezi,
ajungi la un mare evantai, chiar pe colțul acelei roci.
Este superb. Mă simt de parcă sunt acolo.
- Îți place? - Mă topesc.
O să trebuiască să urc puțin. Ne descurcăm destul de bine aici.
Am întâmpinat un curent mai puternic decât mă așteptam chiar aici.
- Doamne! - Bună, dle Rău!
De parcă ne zice: „Nu vă jucați cu mine.”
Dumnezeule!
Kevin Hand e unul dintre astrobiologii noștri.
Și e un tip extraordinar. Serios.
Interesant la oceanul de pe Europa
e că poți pune două întrebări despre viața de pe Europa.
Se poate ca viața să fi fost creată pe Europa?
Astrobiologia e studiul vieții de pe alte lumi.
Dar cum Kevin încă nu are nici un specimen extraterestru real de studiat,
e acolo făcând ce-i mai aproape de asta:
studiază viața în condițiile extreme ale oceanului adânc.
Știe multă teorie și nu a mai fost niciodată pe mare,
să nu mai zic într-un submersibil spre fundul oceanului.
Și iată-ne! Mergem spre necunoscut.
ORAȘUL PIERDUT - 870 METRI ATLANTIC LANȚUL MUNTOS CENTRAL
Se pare că se scufundă la o adâncime mare.
MIR Two e chiar deasupra noastră.
Foarte puțină lume are șansa să-l vadă pe MIR Two din unghiul ăsta.
Este fantastic.
Dimensiunile aici sunt mult mai mari decât îmi imaginasem.
E pur și simplu extraordinar.
Avem această imensă, colosală structură de carbonat.
De necrezut.
Este apa fierbinte care urcă și care formează în timp stalactite.
Stalagmitele sunt depozitate ușor, mileniu după mileniu.
Ce este interesant aici e că nu ai neapărat nevoie de plăci tectonice.
Ai nevoie de un mijloc ca apa să reacționeze
cu straturile adânci de rocă.
Apoi se creează reacția de șerpuire
care produce căldura care facilitează formarea acestor sisteme fenomenale.
- Vrei să avansezi până la capăt? - Recepționat.
- Aici este apă caldă. - Da.
Lichidul expulzat iese pe aici.
Asta e nemaipomenit.
Tehnologia abia a ajuns acum la un nivel
ca să putem explora adâncimile oceanului nostru în siguranță.
- Destul de sfărâmicioasă. - Da.
Bine.
Da! Ia uită-te la asta!
- Avem o rocă. - Hei, avem o mostră.
Rover One, aici e Rover Two…
Dumnezeul meu, uită-te la asta! Sfinte Sisoe!
- Oprește-te! - Kevin, vezi asta?
Uită-te la chestia asta! E de necrezut.
- Vezi dacă poți să pui lumina pe ea. - Recepționat.
Dumnezeul meu! E pur și simplu uimitor.
Uită-te la chestia asta!
Este incredibil.
Cum poate fi în viață ceva care arată așa?
Cum funcționează o creatură ca asta? E de-a dreptul fenomenal.
Superb.
De-a dreptul superb.
Vezi structura reticulară dinăuntrul chestiei ăsteia? Este nemaipomenit.
Habar nu am ce este.
Asta ador la ce fac. Vezi ceva nou la fiecare scufundare.
Și poate vezi ceva ce nu a mai văzut nimeni până acum.
Vezi chestia asta? Ăsta e cel mai urât pește din lume.
Are picioare. Ca niște șosetuțe de degete.
Chestia la scufundarea la adâncime este că trebuie
să te aștepți mereu la neașteptat.
Doamne, uită-te la sepia aia! Este imensă.
Repede, uite!
O vezi?
De-a dreptul fantastic.
Uită-te la peștele ăla!
Am găsit un Dumbo. Speram la asta de mult.
Ce animal frumos. Uită-te la el!
Ca un dansator.
Ce creatură extraordinară.
Îl poți privi toată ziua.
Arată de parcă strălucește din interior.
MIR One, aici e Rover Two. Recepționezi?
Este intermitent, Jim. Câteodată da, câteodată nu.
Recepționat, Mike.
Mai avem doar puțină energie și trebuie să plecăm de pe fund.
Nu pot da de Vince.
Trebuie să urcăm.
Genya, trebuie să urcăm.
Încearcă să zică ceva.
- Uită-te pe hublou! - Nu-l văd.
Poți să suni la suprafață?
Ne spune, „Sus și deasupra”?
Trebuie să contactezi pe cei de la suprafață și să le spui că venim.
Apropie-te cu zoom-ul. Vezi dacă poți citi semnul.
„Contactează suprafața, trebuie să ieșim.” Îi contactăm imediat.
Ares comanda de la suprafață, Rover Two pleacă de pe fund
la X minus 244, Y minus 25,
adâncimea 741 de metri.
- Cum a fost, Jim? - A fost bine. Exotic.
Este fenomenal. Ce faci?
- Ce ai văzut acolo? - A fost de-a dreptul incredibil.
Era un imens… O meduză?
- Un gen de ceva gelatinos… - Masivă. Cam de un metru.
Credem că se hrănea cu…
amfipode și plancton și copepodele care erau lângă…
- Stăteau lângă lumini? - Da.
- Cum funcționează? - Nu știu.
Dar sunt acolo, deci funcționează cumva.
- Viața e mișto. - Absolut fantastică.
- Bun venit înapoi, Kevin. - Mulțumesc.
Pentru echipa Rover.
Mă numesc Maya Tolstoy.
Sunt seismolog marin la observatorul terestru Lamont-Doherty.
Studiez vulcanii subacvatici și, în special, cutremurele produse de ei.
Încerc să înțeleg cum este format Pământul,
cum este formată suprafața.
Voi plasa seismometre pe fundul oceanului.
Aceste instrumente ascultă cutremurele și alte zgomote de pe fundul oceanului.
Lumina nu străbate oceanul decât până la un punct.
Deci sunetul îți permite să vezi pur și simplu fundul oceanului,
și să vezi scoarța oceanului, așa cum îți permite lumina să-i vezi suprafața.
Lansăm instrumentele de la marginea vasului. Se scufundă și adună date.
În mod normal, nu trebuie să mă scufund să-mi fac treaba.
Am putut vedea în final mediul cu care lucrez de mai bine de zece ani.
MIR Two, recepționezi?
- Avem contact vizual cum cobori. - Recepționat.
- Îi vezi? - Da. Sunt lângă fereastra mea.
Arată ca o navă spațială.
Este incredibil. Este ca o altă planetă.
E o lume atât de incredibilă acolo jos,
esențială formării planetei noastre.
Este unde două treimi din suprafața lumii noastre a fost creată,
și totuși știm atât de puțin despre asta.
- Vezi că sunt strălucitoare și sticloase? - Da, uite!
Asta arată că s-au răcit foarte repede. De fapt se transformă în sticlă.
În obsidian, așa se numește.
Vezi că e extrem de puțin sediment pe ele?
Asta înseamnă că e foarte proaspătă. Asta e crustă nou-nouță, la care ne uităm.
Îți imaginezi să fii aici când erupe chestia asta?
Piatră topită erupând și izbindu-se de apa înghețată.
- Nu-mi pot imagina, e o nebunie. - Cred că arată mișto.
Pentru puținele secunde dinainte să mori.
Mi-e dor de fiul meu. Are cinci luni.
A fost o decizie foarte grea de luat, ca să vin aici.
Dar este important să studiez unul dintre cele mai remarcabile fenomene
descoperite vreodată în oceane.
MIR Two, continuă să urci pe acest traseu.
Coșurile ar trebui să fie în vârful structurii sulfuroase.
Recepționat.
Uite-le!
Peste tot în jurul planetei noastre, situate în mijlocul oceanelor noastre,
se află aceste cratere, aceste centre de revărsare,
unde crusta planetei se sfâșie literalmente.
Deasupra, marea pare normală.
Dar la trei kilometri adâncime,
lava proaspătă se iese din cratere și devine solidă, transformându-se-n rocă.
Când apa mării se prelinge pe roca topită imediat dedesubtul noii cruste,
se supraîncălzește, depășind temperatura de fierbere.
Dar nu poate fierbe, din cauza imensei presiuni de pe fundul oceanului.
Așa că iese clocotind pe fundul mării.
Când apa fierbinte intră în oceanul înghețat, mineralele se condensează,
formând coșurile vulcanice, și creând fumul negru.
Fumul negru e ca o lampă de sudură cu apă supraîncălzită.
Ne plasăm în poziție să luăm o mostră de apă din unul dintre coșuri.
Asta a fost bună.
Hai să ne apropiem cât putem de acest coș.
Aceste coșuri ajung la 399 de grade Celsius,
îndeajuns de fierbinte să topească ferestrele submersibilului.
Asta nu e bună.
Ține minte, nu topi ferestrele submersibilului.
Ne apropiem mult de acest fumar negru aici.
Aici poate că suntem prea aproape.
Intrăm pe creastă.
- E chiar dedesubtul submersibilului. - Ar fi bine să mergi înapoi.
Încep să merg înapoi.
Este normal. De obicei pilotăm prin ele, ca acum.
Eram chiar deasupra coșului. A fost puțin ciudat.
Ce mișto, Kevin.
Geologia este fascinantă. Dar nu e motivul pentru care sunt aici.
SNAKE PIT - 3.500 METRI ATLANTIC LANȚUL MUNTOS CENTRAL
Suntem pe fund, adâncimea 3.526 de metri
și suntem în vârful structurii Moose, terminat.
Aceste locuri au fost vizitate de geologi prima oară acum 25 de ani.
Și ei nu căutau forme de viață.
Dar nu s-a întâmplat până când au ajuns la fundul oceanului să vadă cu ochii lor…
Au zis: „Doamne! Există viață aici și este superbă.”
Este un întreg ecosistem.
Este extraordinar.
Recepționat. Imaginile astea le primim acum. Terminat.
- Uită-te la toată apa aia fierbinte! - Sunt exact în curent.
Fii atentă!
E ca un foc lichid și chestiile astea dansează lângă el.
Chiar că gâdilă coada dragonului.
Comunitatea oamenilor de știință a fost șocată.
Cum pot trăi animalele astea în aceste chimicale toxice,
la asemenea presiuni, înconjurate de temperaturi extreme,
de la apă înghețată la dincolo de punctul de fierbere, în câțiva cm.
Cum poate exista un întreg ecosistem fără lumina solară?
Și nu numai că există, este înfloritor.
Nemaipomenit.
Este cea mai mare cantitate de biomasă pe care am văzut-o vreodată.
Măi să fie, Batman!
Și se află chiar acolo în curent, bucurându-se de fluidul hidrotermal.
- Uite cum roiesc! Adoră fumul. - Da.
Coșurile furnizau energia pentru viață.
Provine din chimicale dizolvate în apă, care provin din pământ.
Nu fotosinteză, ci chemosinteză.
A fost o nouă fundație pentru viață, una care nu a avut nevoie de soare,
doar de apă și căldură.
Petrecerea de acolo se întâmplă de miliarde de ani.
Și va mai dura încă un miliard de ani. Asta nu are nimic de a face cu noi.
Dacă soarele dispare mâine, ei nu ar ști și nici nu le-ar păsa.
Explorând și descoperind ecosisteme precum acesta,
care nu depind neapărat de energia solară,
deschide tot felul de posibilități
pentru descoperirea vieții în alte locuri.
Oriunde am găsit apă lichidă pe planeta Terra, am găsit și viață.
Este foarte profund.
Dacă descoperim apă lichidă altundeva în sistemul solar, vom găsi oare viață?
Nu vom ști dacă nu începem să căutăm.
De fapt, NASA pregătește o misiune numită JIMO, pe orbita lui Jupiter.
La 35 de metri, va fi de câteva ori mai mare decât orice sondă lansată vreodată.
Reactorul ei nuclear va alimenta motoarele ionice și un radar științific deosebit.
Cu acel radar, vom pătrunde prin gheața celor mai mari trei luni de pe Jupiter.
Prima dată va studia Calisto, iar apoi va avansa către Ganymede.
Și sunt luni ciudate, cele mai mari dintre cele 61 de luni știute ale lui Jupiter.
Calisto și Ganymede au ambele cruste de gheață și rocă antică
care pot ascunde oceane la kilometri adâncime de suprafață.
Mai departe se află Io, care este o lună de foc, nu de gheață.
Orbita excentrică a lui Io o deformează în timp ce orbitează Jupiter.
Acest efect intens produs de cursul lunii o întinde ca pe elastic,
generând fricțiune în centru care devine căldură,
și această căldură activează cei mai mari vulcani activi ai sistemului solar.
Sunt erupții constante, râuri de lavă
și guri vulcanice care scuipă lava sute de kilometri în spațiu.
Dar bijuteria sistemului Jupiter, cel puțin cu privire la căutarea vieții,
este Europa, unde focul și gheața se îngemănează într-o armonie perfectă.
Savanții sunt relativ convinși
că sub scoarța rece și haotică a Europei, există un ocean cu apă lichidă,
cu volum de două ori mai mare decât toate oceanele de pe pământ combinate.
Deci încălzirea produsă de maree apare și aici, oprind apa de la îngheț.
Și posibil, generând energie necesară pentru viață.
Aceeași viață pe care o găsim în adâncurile Pământului.
BAZINUL GUAYMAS PACIFICUL DE EST 2.100 DE METRI
Vezi galbenul, albul și portocaliul ăla?
Este doar o colonie imensă de microbi.
Sunt hectare întregi de pături de bacterii.
Ia uite! Poate fi o privire fugară înapoi în timp.
Acum vreo câteva miliarde de ani.
Supapele hidrotermale există pe Pământ de când s-au format oceanele.
Se poate ca viața să fi început în jurul unor locuri ca acesta.
Să extragem puțin din zona de deasupra, poate și puțin sediment de pe fund.
Excelent. Avem o mostră bună.
Se disting filamente ca firicele care compun această pătură.
Extremofilele sunt forme de viață care o duc foarte bine la extreme
de temperatură, presiune și radiații.
Medii care pentru noi ar fi fatale.
Acești microbi încalcă orice limită concepută de imaginația noastră
atunci când am început să studiem zone am putea să găsim viață.
Dacă vom găsi ceva pe Europa, probabil că va arăta exact așa.
Dacă vom încerca să găsim dovezi de viață pe o altă planetă,
mai întâi va trebui să căutăm asta pe planeta noastră.
E singurul eșantion avut, nu?
Pam Conrad este una dintre astrobiologii noștri seniori.
Vine de la laboratorul Jet Propulsion,
și este una dintre acele persoane valoroase care face știința hazlie.
Mai știi când erai mic și te jucai de-a submarinul?
Asta e joacă adevărată.
Cât de mișto e asta? E mult mai bine ca într-o cutie de carton.
BAZINUL GUAYMAS PACIFICUL DE EST 2.100 DE METRI
Tolya, vezi dacă te poți apropia ușurel de structura asta.
E la fel ca Planeta Ciupercilor. Arată exact ca o ciupercă.
Este superbă. Arată ca o oglindă.
Este apa fierbinte formând o suprafață.
Arată foarte mișto.
Vezi cum crește bacteria pe margine, în apa fierbinte?
Da, văd.
Deasupra sunt numai culturi bacteriene.
Unele molecule găsite în organisme vii lucesc în contact cu un laser UV.
- E bun locul pentru o citire cu laser? - Este un loc excelent pentru asta.
Aparatul de detectare a vieții e conceput ca să ne putem uita o rocă și să zicem:
„Uite o dovadă că viața există aici.”
Stingem lumina.
Încep măsurătorile acum… Dă-i drumul!
Laserul este pornit.
Avem un semnal puternic aici. Avem 14.000 de impulsuri în ultraviolete.
Foarte interesant, doctore. Dar oare este viață?
E cu siguranță materie organică aici.
Este atât de important să studiezi ce poți despre mediile extreme pe Terra
înainte de a căuta viață în sistemul planetar.
MIR Two, recepționezi?
Te ascultăm.
Mă numesc Kelly Snook. Lucrez pentru NASA.
Sunt om de știință și studiez planetele și procesul lor de explorare.
Rover Two și MIR Two…
În rutina mea de zi cu zi învăț cum să folosesc Pământul
ca un teren de antrenare pentru a merge pe o altă planetă.
Deci aici căutam asemănări.
Ai reușit.
- Este în coș. - Slam-dunk.
Slam-dunk de la linia de mijloc.
Am crezut că sunt bacteriene, l-am rugat pe Anatoly să extragă câteva.
Majoritatea erau pe un vas, în mijlocul oceanului,
studiind supapele hidrotermale sau făcând un film.
Eu eram pe Marte, iar oamenii de pe fundul oceanului,
se aflau pe suprafața planetei Marte.
Tot ce facem în ocean este de zece ori mai dificil decât crezi că este
și când începi crezi că va fi foarte dificil.
Deci nu văd cum operațiunile de pe Marte sunt diferite de asta.
Sper că vom avea timp în acea zi să rezolvăm protocoalele de comunicare…
În echipa mea era Megan McArthur, astronaut,
de la Centrul Spațial Johnson, NASA,
și Tori Hoehler, astrobiolog, de la Centrul de Cercetări Ames, NASA.
Am colaborat și am explorat moduri prin care oamenii și tehnologia
pot îmbunătăți știința și descoperirile de pe Lună și de pe Marte.
Această combinație dintre știință și tehnologie,
în special în adâncurile oceanului, e foarte similară cu explorarea spațială.
Submersibilul este ca o capsulă sub presiune pe Marte
așa că ne foloseam de asta ca să învățăm despre spațiu.
Te ascult, Roberto.
Dacă găsești culturi de microbi lângă coș…
Presupun că depinde cum putem configura MIR-urile…
Discutam cu oamenii de știință de la NASA,
și aveam rugăminți de la ei pentru diferite roci,
pe care le analizam și le pregăteam să fie trimise înapoi pe Terra.
Presupun că e plin de bacterii.
Chestia albă sunt probabil oxidanți de sulf.
Analogiile sunt importante ca să înțelegem cum să explorăm Luna și Marte.
Vom avea nevoie de mânuitori, cum avem pe MIR? Probabil că da.
Și cum vom face față problemelor tehnice
care vor fi cu siguranță inevitabile într-o misiune planetară de durată?
Poate că e doar oprit. Ar fi bine să-l pornești din nou.
Rover One și MIR One,
propulsorul orizontal de la tribord e mort.
Am pierdut controlul nasului, panoramarea și înclinarea camerei,
așa că va trebui să ne oprim aici.
Orice eveniment planificat sau nu, ne oferă informații utilizabile în viitor.
Studiez cum oamenii interacționează cu tehnologia
care le permite să-și îndeplinească sarcinile.
O parte din tehnologie este foarte simplă, dar nu în spațiu sau pe fundul oceanului.
Da!
Va intra? Nu.
- Nu poți roti cupa mai mult? - E la margine.
O poți pune înăuntru. Poți roti cupa?
- A intrat? - A intrat o bucată.
Bun. Ai făcut-o. Una e înăuntru, una e pe afară.
Cu cât mai bine integrăm astfel de tehnologie în sistemele de explorare,
cu atât mai eficace vom fi când vom explora sistemul planetar.
Mă simt ca într-o navă spațială.
- Am zis că parcă-s într-o navă spațială. - Păi ești.
Te afli în cea mai bună navă spațială
care explorează această planetă.
Experiența ființelor umane pe submersibile
este ceea ce ne interesează cel mai mult.
Este coafura lui Marge Simpson.
Nu este vorba numai de aparatură,
dar și de comunicarea dintre oameni și roboți,
pentru că savantul este interfața dintre tehnologie
și ceea ce încercăm să studiem.
Aș vrea să virați la dreapta,
pentru că nu avem imagine aici.
Iar curentul este nefavorabil, desigur.
Este bine.
Nu ne-ar place dacă ar fi ușor, nu?
- Ce este peștele acela? - Este mare. Nu-ți fie frică.
E în regulă dacă vrei să iei o mostră din aceste roci mici de sulf.
E foarte greu din punct de vedere tehnologic,
să ridici o rocă de pe fundul oceanului și să o pui în dispozitivul de colectare.
Suntem foarte interesați de asta.
Cum vor reuși oamenii să facă aceste sarcini minore într-un mediu dificil?
Avem curenți. Haide, prinde-o!
A prins-o.
Ține-te de ea, iubito.
Ai reușit. Cu greu, dar ai reușit. Încearcă să o aduci la carusel.
O sarcină care durează câteva minute pe pământ, poate dura ore pe Marte.
Fiecare pas e o nouă provocare.
Acum mergi puțin spre dreapta. Încă vreo cinci centimetri.
Nu putem trimite 150 de oameni odată pe Marte. Am putea trimite în jur de șase.
Acești câțiva oameni vor fi responsabili de știința și explorarea de la suprafață.
Ca un fel de delegați pentru toți oamenii de pe Terra interesați în misiune.
Marte este cel mai evident loc pentru a căuta viață,
pentru că Pământul și Marte au un trecut similar referitor la abundența de apă.
Iar unul dintre elementele cheie pentru viață, cum o știm noi, este apa.
Planeta Marte este uscată acum, cu mult praf, rece și aparent moartă.
Dar nu arăta așa dacă ne întoarcem înapoi în timp.
Dacă viața evolua pe Marte, și s-a produs un impact destul de mare…
bazându-ne pe ce știm despre extremofile,
credem că viața putea rezista unei călătorii de pe Marte pe Pământ pe o rocă.
Este posibil ca viața să fie viabilă și după o călătorie atât de lungă.
Poate că suntem toți marțieni sau dintr-un sistem planetar diferit.
Ridicați mâna dacă ați sacrifica zece ani din viață să mergeți pe Marte.
Cum l-ai convinge pe soțul tău să te lase să mergi pe Marte?
Să zicem că-i spui: „Scumpule, nu va dura decât cinci ani.
Și am să-ți scriu în fiecare zi.”
Asta e o întrebare dificilă.
E amuzant, pentru că atunci când ai pus întrebarea,
am ridicat mâna
fără să mă gândesc la consecințe sau la familia mea.
Soțul meu, pisica mea, mama și cu tata… pisica.
Cred că mi-ar spune: „Fă-o!”
Pentru că suntem toți oameni și avem toți curiozitatea de a explora,
iar dacă cineva apropiat are șansa să reprezinte umanitatea și să exploreze,
cred că m-ar încuraja să o fac.
După ce ai fost pe Keldysh de aproape o lună,
este foarte ușor să te prefaci că ești în drum spre Marte.
Ești foarte departe de tot ce știi, într-un mediu intim cu aceeași oameni,
care sunt acolo din aceleași motive profesionale ca și tine.
Sunt acolo să exploreze și să practice știința.
Rușii sunt foarte inventivi. Ne-au arătat aparatura de luat mostre.
Au unul care poate lua mostră din aproape orice te interesează.
Unele chestii sunt chiar deștepte, sau simple precum cratița lui Nikolai,
care este de fapt o cratiță pe care am furat-o de la bucătar, Nikolai.
Ador să fiu implicată în asta.
Avem șansa să experimentăm cultura lor și să vedem cum operează inginerii.
Este un mediu de muncă incredibil.
Îl ador din pricina modului cum înlesnește relațiile dintre oameni.
Prânzul… tău?
Această expediție a demonstrat o mare parte din acel spirit.
Ideea de a face ceva care e foarte dificil,
și cum oamenii se adună să realizeze asta.
Modul cum comunică unul cu celălalt.
Nu, înainte.
Hasta la vista, iubito!
Victor a învățat bine asta.
Ce-mi place la cultura rusă este cum au integrat joaca cu munca.
Am învățat rusă, pentru că am vrut să muncesc cu programul spațial rusesc.
Iar Keldysh este foarte asemănător cu un complex de lansare spațială.
Și am înțeles vorbele astronauții
când spun că tehnicienii și inginerii din culise
sunt adevărații eroi, cei care te asigură că vei fi în siguranță.
Această expediție a demonstrat acel spirit.
Porniți motoarele.
În timp ce eram pe mare, două sonde erau în drum spre Marte.
Spirit a ajuns prima, penetrând firava atmosferă marțiană
cu peste de 20.000 kilometri la oră.
Opportunity a ajuns câteva săptămâni mai târziu.
Aterizarea a fost o operațiune foarte stresantă în ambele cazuri.
Suntem la 7620 de metri altitudine…
Ne mișcăm cu o viteză de 280 km la oră. Suntem aproape de viteza maximă.
Separarea a fost detectată.
Nici un semnal pentru moment…
Stațiile de monitorizare a spațiului de la Canberra
încearcă recepționarea semnalului.
Suntem pe Marte.
Cu camere stereoscopice de mare rezoluție
și o mulțime de instrumente științifice geologice și chimice,
scopul misiunii de explorare Rover pe Marte era clar:
să afle dovezi că în trecut a existat apă pe Marte,
când condițiile pentru viață ar fi fost mai favorabile.
Poți învăța multe de la o rocă, dacă știi cum să întrebi
și dacă știi unde să cauți.
Dintre cei doi roboți, Opportunity a făcut descoperiri extraordinare.
Anticul strat de roci era abundent în hematit,
un mineral feros care se formează de obicei în contact cu apă lichidă.
Apoi a fost detectat „Jarosite”,
un mineral care sugerează că rocile au fost îmbibate în apă acidă
sau într-un mediu cu izvoare fierbinți, precum Parcul Național Yellowstone.
Alte indicii au inclus cavități goale,
unde s-ar fi putut dizolva cristale de sare
și straturi de sediment unduite, care sugerează prezența apei curgătoare,
timp de mii de ani.
Apoi am găsit „afinele”, sfere mici de hematit,
care au erodat din roci și care s-au răspândit la suprafață.
Pe Pământ, asemenea sfere se formează în prezența apei, în decursul timpului.
Spirit și Opportunity au ajutat să se confirme existența apei pe Marte,
dar nu au fost echipați să ne spună unde se află apa acum.
Asta a fost sarcina orbitalului Odyssey,
care a detectat ce se presupune a fi o imensă cantitate de gheață,
la doar câțiva metri sub suprafață, cu cea mai mare concentrație la poli.
În 2008, Phoenix se va ridica din cenușa lui Mars Polar Lander.
Folosind piese de schimb ale misiunii eșuate,
va ateriza aproape de polul nord.
Și, pentru prima oară în istorie…
o sondă va face mai mult decât să zgârie suprafața lui Marte.
Phoenix va săpa adânc în permagel
și va lua o mostră de apă de pe Marte pentru prima dată.
Tot ce învățăm despre Marte face povestea mai palpitantă.
Chimia dezvăluie dovezi că au existat vulcani și apă în trecut.
Toate ingredientele pentru viață se află acolo. De aceea continuăm căutarea.
Desigur, nu este singurul motiv pentru care căutăm viață în univers.
E în ton cu computerul. Ai „SETI Institute” și pe tricou și pe computer.
- Ai întrecut măsura. - Le faci reclamă, nu joacă.
Păi, ei mi l-au dat.
Sunt afiliat cu SETI, Institutul Căutare a Inteligenței Extraterestre.
Institutul SETI încearcă să detecteze semnale de inteligență
emise de civilizații îndepărtate de pe un alt astru.
Ca să realizeze asta, Frank Drake, unul dintre fondatorii institutului,
a notat o serie de factori cunoscuți ca ecuația lui Drake.
Include factori precum fracția astrelor în jurul cărora se formează planete,
fracția planetelor biotope unde se formează viața…
și fracția vieții care evoluează în inteligență…
și care devin în cele din urmă civilizații care folosesc unelte
și care pot comunica cu alte civilizații din galaxie.
Ultimul factor este durata vieții civilizațiilor inteligente care comunică.
În același timp în care dezvoltăm tehnologia
ca să comunicăm cu ființe de pe o planetă îndepărtată,
dezvoltăm și tehnologia de a ne autoanihila.
Iar dacă asta e procedura standard a civilizațiilor superioare din galaxie…
nu vom avea prea mult noroc căutând viață în alte locuri.
Să zicem că ecuația lui Drake, în varianta mea, spune
că viața e posibilă pe orice planetă, la orice distanță de soare
sau fără nici un soare, sau un astru planetar,
ca una din lunile lui Jupiter, care este înconjurată de gheață.
Și care a avut o injectare maremotrice de la o sursă de gravitate apropiată,
astfel încât avea un centru lichid care genera căldură,
exact ca aceste cratere hidrotermale pe care le vedem.
Dacă am presupune că sunt de 10, 20 sau de 50 de ori mai multe planete la fel,
nu e logic să presupunem că,
atunci când vom fi contactați de un amic de acolo,
când Institutul SETI va primi un semnal, va fi de la cineva
care a trebuit să perforeze gheața și și-a instalat transmițătorul pe gheață?
Nu este indicat de ceea ce discutăm aici, statistic?
Afirmația asta are o problemă, lumile de gheață sunt comune.
Nu știm nimic de asta în momentul de față.
Sistemul nostru planetar are o planetă cu apă lichidă și 3 potențiale hidrosfere
care sunt acoperite de gheață și departe de soare.
Bazându-ne pe experiența proprie, proporția e de 3 la 1.
Sigur. Știm dacă vreuna dintre ele poate fi locuită?
- Nu, dar trebuie să mergem și să aflăm. - Corect.
Poate aflăm că lumi mici și înghețate precum Europa
conțin cea mai mare cantitate de apă lichidă din galaxia noastră.
Și, poate că, de fapt acolo există și majoritatea vieții din galaxie.
Cine știe?
Dar este foarte interesant să ne gândim la evoluția inteligenței
într-un sistem de lumi înghețate.
Ai evolua ca să întrebi ce se află la fundul acelei pojghițe de gheață?
Ne vom concentra pe scoici și pe crabi.
- Și ai nevoie de scoici și de crabi… - Punem curse pentru crabi.
Deci sperăm că ce vom pune în cursă va prinde crabii.
- Îți pasă unde punem cursa? - Prefer un loc unde sunt crabi.
Suntem acum la coordonata X minus 106
NINE NORTH PACIFICUL DE EST 3.150 DE METRI
și Y minus 76. Terminat.
Povestea craterelor este, de fapt, povestea microbilor.
Asta este. Sunt la baza lanțului evolutiv.
Culturi unduioase de bacterii.
Lichidul emis de cratere este ca un soare lichid care activează întregul ecosistem.
Unele animale mănâncă bacteriile,
unele le vânează pe cele care mănâncă bacteriile.
Într-un fel este eteric.
Cine ar fi crezut că bacteriile pot fi frumoase?
Animalele mănâncă bacteriile, dar se mai întâmplă ceva acolo.
Este simbioza, un dans al vieții între parteneri ai unor specii diferite.
Animalele de aici, precum creveții și scoicile, au format relații simbiotice
cu microbii care se hrănesc cu chimicale din lichidul din crater.
Ne apropiem de ceva mare. Colonii mari de scoici. Ăsta e lozul cel mare.
Studiez psihologia metabolică și moleculară
a scoicilor și crabilor care trăiesc la adâncimile acestea.
Mă concentrez asupra capacității lor
de a rezista la variații mari de temperatură.
Bathymodiolus este numele științific al scoicilor pe care le studiem.
Avem o movilă de scoici aici. Este locul perfect pentru colectare.
Vezi ce zic?
Au mărimi diferite. Poți să aduni unele mici?
- Vom prinde și mici și mari. - Dar am nevoie de cele mici.
Numai mici.
Malinky. Înseamnă mic?
Keldysh, MIR One.
Am colectat o doză întreagă de scoici în găleata de moluște.
X minus 487, Y minus 64.
Bingo, iubito!
Se pare că ai făcut rost de crabi.
Avem crabi. O grămadă. E plin.
Ai reușit.
Cutia bio este închisă. Avem o plasă de crabi.
Vrei să o deschizi?
Consilierul meu doctorat e Jim Childress.
Studiază comunitățile din craterele hidrotermale de la sfârșitul anilor '70.
Și are ani de experiență practicând știință în aceste medii extreme.
Deci laboratorul lui Childress e singurul care poate menține aceste animale
într-un mediu similar cu cel din care provin.
Aducem animalele colectate în laborator, cât de repede putem
și le punem într-un sistem respirometru de menținere.
Am botezat aparatul ăsta „duplex.”
Le punem în duplexurile acestea mici,
le presurizăm la presiunea mediului din care au fost colectate
și ne asigurăm că le oferim o temperatură optimă.
Apoi alegem câteva animale pe care le folosim pentru experimente
și le transferăm în sistemul respirometru cu presiune mare.
Acest sistem este unic și special,
pentru că aici putem manipula condițiile mediului
și analizăm rata metabolică a animalelor
în timp ce variem condițiile mediului, și ador să studiez asta.
Studiul scoicilor ne oferă o înțelegere mai profundă a adaptării la temperatură,
care ne poate ajuta în viitor când vine vorba de încălzirea planetei.
Încălzirea globală e reală și pune planeta în pericol,
viața cum o știm, nu numai speciile.
Întreaga scară evolutivă, întregul ecosistem.
Mai devreme sau mai târziu va trebui să abordăm problema.
Am fost interesată de ocean fiindcă e misterios pentru mine,
e necunoscut.
Nu este explorat, nu a fost cucerit,
și îl apreciez și îl respect.
- Ai crezut vreodată că o să ajungi aici? - Nu, deloc.
Dar presupun că astea sunt întrebările pe care am încercat să le răspund,
și am ajuns pe un drum care m-a adus aici.
Merg la fundul oceanului să găsesc răspuns la întrebarea pe care o am acum.
Să coordonăm întrunirea.
Scufundarea se va întâmpla la Snake Pit.
Piloții vor fi dr. Anatoly Sagalevitch, pe MIR One.
Genya Chernaiev, pe MIR Two.
Găsim o structură unde putem manevra robotul.
Deci vom ateriza la bază
și vom încerca să urcăm pe structură,
până sus, la coș ar fi ideal.
Nu ar trebui să fie curenți prea fierbinți pe perete,
o licărire de apă, dar craterele fierbinți sunt abia sus de tot.
Cel mai bun mod de a o vizualiza este oriunde vezi ceva negru,
este ca o lampă de sudură, o lampă de sudură din apă.
Apare și MIR One.
Vin sus cu noi.
Suntem la jumătatea drumului, așa că mergi înainte spre perete.
SNAKE PIT - 3.500 DE METRI ATLANTIC LANȚUL MUNTOS CENTRAL
Este o gură de izvor în formă de bol plin de pui de creveți Rimicaris.
Recepționat.
Aste este structura de care vorbea și cred că mă pot apropia mai mult de ea.
- Ar trebui să-i vedeți acum. - Am înțeles.
Îi vedem.
- Sunt diferiți. Sunt cumva înrudiți? - Da. Tineri și adulți.
Creveții de crater, Rimicaris exoculata,
pasc la bacteriile care cresc în jurul lor.
- Vezi crabul ăsta? - Sigur.
Mănâncă bacteriile care cresc pe crab.
Aproape l-a prins. E acoperit de bacteriile astea.
Dar nu o știe, crede că se iau creveții de el.
Crab-fu pe fundul oceanului.
- Colonia de creveți. Poftim! - Hai să vedem.
- Este fumul negru. - Ia uită-te la ei!
Nu-mi vine să cred că înoată prin fum.
Este fierbinte.
Dacă nu îi prăjește pe ei, nu mă prăjește nici pe mine,
mă apropii mai mult.
Ești îndrăzneț.
- Hai să ieșim! - Am primit ordin să ne întoarcem.
Ce naiba?
Hai să stăm departe de asta! Ne atacă.
Îl iubesc creveții. Sunt peste tot.
Creveții îl iubesc pe Jake. Ia uite!
Doamne. Nici nu mai văd curentul.
Văd doar creveți.
Avem niște invitați nepoftiți,
creveți care s-au agățat de noi.
Extraordinar.
- Pot să mănânc creveți la Sizzler. - Nu din ăștia.
NINE NORTH PACIFICUL DE EST 3.150 DE METRI
Riftia, viermi tubulari giganți,
sunt indiscutabil starurile comunității de aici,
și de asemenea cel mai bun exemplu de simbioză în acțiune.
Am o licărire de apă aici.
Vom fi în regulă. Este superb.
Animalele astea nu au stomac. Nu pot mânca.
Sunt dependenți de o mulțime de microbi care locuiesc înăuntrul lor
și care produc hrană pentru ei.
Ai o perspectivă foarte concretă când te apropii mult.
Îl vezi? Îl putem prinde?
Dacă vrei. Pregătește-te! Cred că suntem gata.
Pe locuri…
Poate că vine el la noi.
Da.
A scăpat crabul.
- Zi-le: „Frumoasă încercare.” - Frumoasă încercare!
Sunt superbi sub apă.
Pâlnia roșie și lungă are rolul branhiei.
Absoarbe oxigen și elemente nutritive din lichidul izvorului.
Sarcina viermelui este să-și țină pâlnia în curent,
și să filtreze substanțe nutritive care hrănesc bacteriile dinăuntru.
Și este datoria bacteriei să transforme sulfura în hrană pentru vierme.
Deci întrebarea este, oare bacteria lucrează pentru vierme
sau viermele pentru bacterie?
Dacă animalele astea nu ar exista, noi nu ni le-am putea imagina.
Mă face să mă întreb ce mai există acolo și așteaptă să fie descoperit.
Ai o meserie mișto, Genya.
Mulțumesc.
Întrebarea reală este, îți poți imagina o asemenea colonie pe Europa?
De unde ar proveni oxigenul?
Ideea e că nu au nevoie de lumina solară să opereze acest ecosistem,
este doar chemosinteză, dar au nevoie de oxigen ambiant.
Poate că oxigenul din apă provine din fotosinteza de acum un milion de ani.
Nu contează cât de mult durează ca apa să-l folosească.
Deci întrebarea devine asta, este oxigenul necesar pentru viață?
Este pentru animale mari. Dar dacă coborâm la un nivel microbian…
Vrem să vedem animale mari.
Nu vrem să cheltuim atâția bani să mergem în spațiu și să găsim un microb.
Microbii sunt importanți. Sunt foarte subapreciați.
Dar nu conversează bine. Aș vrea să le dau…
Stai să mă duc la o porțiune cu Riftia.
Viața este posibilă aici datorită acestei simbioze incredibile cu microbii.
Se hrănesc cu bacterii, dar nu i-aș oferi un buchet de bacterii mamei mele.
Dar i-aș oferi un buchet de Riftia. Sunt superbi.
Jim are dreptate.
Oxigenul este oxidantul care a alimentat explozia vieții multicelulare pe planetă.
Și cu toate că chemosinteza se petrece dincolo de soarele nostru,
multe procese biologice încă necesită oxigen,
care este furnizat în mod normal din fotosinteza de la suprafața Terrei.
De unde ar proveni oxigenul pe Europa?
Orbita Europei este situată în jurul enormului câmp magnetic al lui Jupiter.
Radiațiile intense izbesc particule de mare energie pe suprafața Europei
și pot transforma mari cantități de apă înghețată
în chestii ca peroxid de hidrogen și oxigen molecular.
Presupunând că oxidanții ajung la intervale regulate în ocean,
prin crăpături sau prin impacturi de comete,
ar reprezenta un surplus de energie pentru orice formă de viață de acolo.
Aici ne-au folosit iarăși mostrele hidrotermale.
Încercăm să copiem mediul de pe suprafața Europei în laborator.
Acestea sunt roci din adâncurile oceanului.
Hai să pregătim asta pentru cameră! Poate iau o bucățică de aici.
Asta este Europa într-o cutie.
Partea de aici este o cameră în vid.
Introducem nitrogen lichid, și putem produce gheață
și copiem mediul de la suprafață de pe Europa.
Apoi, sus, avem un pistol cu electroni foarte puternic,
iar acesta copiază mediul radioactiv al câmpului magnetic Jovian,
acest impresionant de puternic câmp magnetic de pe Jupiter.
Ce se întâmplă cu viața care este expusă la acel mediu?
Punem microbi din craterele hidrotermale în acest mediu
și le bombardăm cu radiații cu energie mare,
creând un fel de cimitir biologic și chimic.
Și asta se poate compara cu un cimitir de pe Pământ.
Vezi un volan și un cauciuc,
și știi că la un moment dat a existat o mașină întreagă.
Când vom trimite o navă spațială pe Europa, va trebui să înțelegem
care sunt biosemnăturile moleculare și chimice lăsate în urmă?
Vedem același tip de semnătură pe suprafața Europei?
Dacă da, cum influențează asta locuibilitatea oceanului de dedesubt?
MENEZ GWEN - 920 DE METRI ATLANTIC LANȚUL MUNTOS CENTRAL
Menez Gwen este un vulcan sub apă.
Este un loc unic, fiindcă aici găsești cratere hidrotermale
și apă licăritoare peste tot.
- Ne place locul ăsta? - Ne place locul ăsta mult de tot.
Se pot vedea lichidele transparente.
Astea sunt puțin mai reci pentru că nu au fumul negru.
Acest loc are o calitate uimitoare, ca de vis.
Lichidul craterelor de aici este mai rece și nu atât de toxic ca fumigenele negre.
Deci primesc foarte mulți vizitatori.
Inclusiv niște prădători oportuniști.
Ia uite apa aia licăritoare care iese din acea structură!
Ar fi fantastic dacă am putea lua o mostră de acolo.
- MIR One, aici e MIR Two. - Aici e MIR One. Spune!
Jim, suntem gata să-l lansăm pe Jake.
Am pornit.
- Merge totul bine? - Da, pare bine.
Este fantastic să lucrez cu Mike și cu Jake,
pentru că mă gândesc la Jake ca la un strămoș al unui vehicul
care poate explora oceane în alte lumi într-o bună zi.
Mike, poți lua mostra de la baza coșului. Terminat.
- Pare fierbinte totuși. - Arată ca o buturugă de copac care arde.
Se pare că majoritatea lichidului iese pe aici și aici.
- Putem merge acolo? - Fac tot posibilul.
Ne aflăm într-un curent de convecție.
- Ai vrut aproape, suntem aproape. - Ai grijă.
Se pare că a lovit o lampă. Cred că va fi lovit.
Mike, retrage-te! Partea de sus a robotului e chiar în lichidul izvorului.
Poți să vezi dacă sunt în apă fierbinte?
Chiar vrei să știi?
Bun. Fii una cu robotul, Mike.
Stai calm, ai reușit.
O să fac asta cât de repede pot.
Cred că am reușit.
Trebuie să punem capac la mostra asta. Ne-am băgat chiar în coș.
Felicitări! Mergi înapoi și pune-i capac!
Bravo!
Venim acasă.
Uită-te la tine! Jake, ești într-un hal.
În afară de mici probleme ici colo, pare a fi în formă bună.
A fost plăcut. Un pic cam intens.
A fost foarte plăcută scufundarea cu Mike. El este creatorul robotului.
Nu am știut cât efort s-a depus ca robotul să meargă bine.
Trebuie să vină mai sus. Încă puțin.
Robotul trebuia să fie mic ca să aibă loc pe MIR.
A trebuit să aibă propria sursă de energie la bord.
…în Neutru și e gata de treabă.
Nu am decât un laptop și un joystick înăuntrul submersibilului.
Fibra este unică.
Ne permite să trimitem un puls slab spre și de la vehicul.
Așa comunicăm cu vehiculul.
Și putem controla și camera de luat vederi.
Robotul creează o prezență televizată pentru noi.
Ne face să ne simțim ca și cum am fi în afara submarinului.
- Mă mai apropii puțin. - Este superb.
Nu am văzut niciodată așa ceva.
Acum ne vede.
- Se ia după tine. - Uite! A prins brațul.
Cu tentaculele. Ce mișto. Care pe care?
A prins brațul dinadins.
Nu am mai avut nici un animal care să vină spre noi și să atingă brațul robotului.
A fost o experiență extraordinară.
A fost de parcă am dat noroc cu un extraterestru.
A fost apogeul întregii mele experiențe sub apă.
Nu este greu să ne imaginăm că, într-o bună zi,
vom explora oceane în alte lumi.
Având idee cum este să explorezi în medii extreme pe planeta noastră
ne poate ajuta să explorăm Europa.
Explorarea sub stratul de gheață pe Europa
ar fi cea mai mare provocare pentru roboți.
Centrul de comandă nu va avea nici un rol activ la aterizare.
Europa este atât de departe, încât și cu viteza luminii
tot va dura mai mult de o oră pentru o comandă să ajungă la vehicul.
Este pe cont propriu.
Trebuie să fie deștept să evite riscurile terenului,
și să găsească un loc bun de aterizare pe gheață.
Acum trebuie să trecem prin gheață.
Avem nevoie de o sondă care topește. Este de fapt o torpilă încălzită nuclear.
Grosimea gheții poate varia între 5 și 25 de kilometri.
În fiecare săptămână,
torpila va avansa prin gheața antică datorită presiunii greutății.
Până când, în final…
Acum, ce faci când ajungi la suprafața acelui ocean?
Ai nevoie de un VSA, Vehicul Subacvatic Autonom.
Trebuie să navigheze
și să ia decizii singur într-un ocean extraterestru.
Europa are căldură internă. Poate că are și cratere hidrotermale.
Dacă are și dacă chimia organică este potrivită…
Va avea un impact enorm pentru omenire
dacă descoperim viață într-un ocean dintr-o altă lume.
Dar ca să o descoperim, trebuie să mergem acolo.
Și ca să mergem acolo, trebuie să ne continuăm călătoria de aici.
Explorarea este ca un mușchi. Trebuie să-l antrenezi ca să-l faci mai puternic.
Iar dacă apa este cel mai firesc ingredient pentru viață,
trebuie să folosim în spațiu ce am învățat din explorarea în adâncul oceanului,
oferind oamenilor de știință și exploratorilor experiența necesară
să urmărească apa
oriunde vor avea nevoie de ea.
Descoperea vieții în cratere ne arată că mai avem mult de învățat de la natură.
Dar mă întreb, cum ar fi să explorez un ocean într-o altă lume?
- Oprește! - Opresc.
Stai ușurel.
Poate schimba complet definiția vieții.
Să vedem ce fac.
La fix.
Houston, Endurance. Am ajuns la coordonatele de staționare,
și ne-am făcut niște prieteni noi.
Cine știe ce se află acolo?
Deci va trebui să mergem.