- Van kedvetek pecázni? - A halak biztos megfagytak.
De klassz kocsi! Jó kis járgány! Tuti, hogy Ford!
Nem, ez nem Ford.
- Akkor mi? - Nem tudom, de biztos nem Ford!
- Leonard, mit csinálsz? - Mégis, mit gondolsz?
És ha jön valaki?
Nem jön senki.
Mi a baj?
Kisfiam, ideje lenne felöltöznöd. Készen van a reggeli.
Dolgozatot írunk történelemből.
Ne puskázzatok! És ha kicsengetnek, hozzátok ide a füzeteteket!
Leonard Lowe.
Jó napot, Mrs Lowe. Leonard eljöhet játszani?
- Jobb, ha ma nem megy sehová. - És holnap?
- Még holnap sem lesz jól. - Mikor gyógyul meg?
Nem tudom.
De köszönöm, hogy benéztetek.
MEGTÖRTÉNT ESET ALAPJÁN
BRONX, 1969
- Elnézést... - Ott érdeklődjön!
Bainbridge Kórház. Segíthetek? Dr. Franklin és Dr. Tyler
megbeszélésen van. Kíván üzenetet hagyni?
Dr. Malcolm Sayer vagyok. Meghallgatásra jöttem.
Foglaljon helyet! Bainbridge Kórház. Segíthetek?
Emberek... Élő emberekre gondolnak?
Én kutatói állásra jelentkeznék a neurológiai laborjukba.
Csak röntgen laborunk van.
Krónikus betegeket kezelünk. Ideggyógyászt keresünk.
- Emberekkel kell foglalkoznia. - Nekünk orvos-doktor kell.
- Eddig is voltak páciensei a Carmelben? - Földigiliszták.
Tessék?
Grandiózus terv volt! 1 deka mielint készültem kinyerni
4 tonna gilisztából.
Öt évig próbálkoztam. Rajtam kívül mindenki képtelenségnek tartotta.
- Mert az is. - Most már én is tudom.
És azelőtt? A St. Thomasban?
Csak kutatott?
Nincs elég orvosunk.
Még sosem kezelt élő embert.
Bocsánat. Önök klinikai gyakorlattal rendelkező orvost keresnek.
Biztos sok a jelentkező. Száz alkalmasabb jelöltet fognak találni.
Na és az egyetem?
Klinikai gyakorlat nélkül nem adnak diplomát.
Bizonyára mért pulzust és lázat, állított fel diagnózist.
Na ugye, tudtam én!
Most akarja az állást vagy nem?
Erre jöjjön, doki! Dolgozott már ilyen kórházban?
- Emlékezne rá. - Akkor azt hiszem, nem.
Van itt Tourette-szindrómás, Parkinson-kóros.
Némelyik betegségnek még a nevét sem tudjuk.
- Ők mire várnak? - Semmire.
- Javulni fognak? - Ők nem. Ezek krónikus betegek.
A részleget "Kertnek" hívjuk, mert csak gondozzuk őket.
Mr Kean, kérdeznék...
1911-ben születtem Kingsbridge-ben. 1955 júliusában kerültem ide.
Azelőtt a Brooklyni Pszichiátriai Központban kezeltek.
Azelőtt pedig ember voltam.
Később könnyebb lesz.
Tudom, hogy nem hiszi, de így van.
Boglárka, ne! Menj szépen haza!
Jó reggelt, doktor úr. Új beteget hoztam önnek.
Az éjjel vették fel. Tessék az anyaga.
Jó napot. Dr. Sayer vagyok.
Tudja, hogy hol van?
Hallja, amit mondok?
Kórisme: Ismeretlen eredetű elbutulás. Nem kontaktusképes.
Betegbiztosítás?
Lucy Fishman. A szomszédai találtak rá
a nővére holtteste mellett.
Nincs élő rokona. Mindig ilyen állapotban volt.
Nem reagál semmire. És mégis...
Ez reflex.
Az volna, ha félreütötte volna. De amint látja, ő elkapta.
Akkor is reflex.
Ha igaza volna, egyetértenék.
Olyan, mintha elvesztvén a saját akaratát, a labdáét venné kölcsön.
- A labda akaratát? - Elnézést.
Megpróbál jó benyomást kelteni, igaz, kolléga úr?
Szeretne beilleszkedni.
Miss Costello, Dr. Sayer betegeit
vissza kell rendelni holnapra.
Kölcsönveszi a labda akaratát?
Eredeti gondolat.
Nagyon köszönjük.
Értesítsen, ha mást is elkap!
Ki fognak rúgni. Visszamegyek az iskolába.
Mit felejtettem el?
Semmit. Csak tudnia kell, hogy tetszett a magyarázata.
Elegyengetem a dolgait, amíg beilleszkedik.
- Jó éjszakát, doktor. - Köszönöm.
- Jó reggelt. Dr. Sayer vagyok. - Én meg Waheedah.
- Hogy van? - Köszönöm, jól.
Igen. Elnézést. Milyen nyomtatvány? Persze. Kitöltöm.
Értem. Három, egy, kettő.
Köszönöm. Viszlát.
Üdvözlöm.
- Juhé! Sikerült pályára állnunk! - Kipróbáljuk a súlytalanságot!
Ünnepeljünk egy bögre Nestlé kakaóval!
A Nesquick kakaónak nincs párja!
Ideje, hogy feltankoljatok egy kis Nestlé kakaóval!
Lucy...
Maga eljött...
Anthony! Segítene odébb vinni az asztalt?
Bocsásson meg!
Lucy, már csak néhány lépés!
Tessék, Lucy, a víz.
Miért nő ilyen gyorsan a körmöd?
Talán attól a sziruptól, amit kapsz.
Az a sok kotyvalék minden nap!
Piros szirup, sárga szirup, mind egyre megy!
Nem is mondtam! Mrs Cooper meghalt. Emlékszel rá?
Melegszívű teremtés volt.
De elviselhetetlen volt a kutyája!
- Elnézést. - Jó napot.
Felelt már valaha önnek?
- Dehogy felelt. Szavakkal sosem. - Más módon beszélget önnel?
Ezt hogy érti?
- Magának nincs gyereke. - Nincs.
Ha volna, értené.
Azt mondja, "atípusos skizofrénia."
"Atípusos hisztéria."
"Atípusos ideggyengeség."
"Az állapota változatlan."
"Nincs javasolt terápia."
Alapos munka!
"Nincs változás." Dátum: 1944. november 9.
Vagyis 25 éve.
Az atípusos valamikből előbb-utóbb típusos valamiknek kéne válniuk.
De típusos micsodák?
Nincs kedve meginni velem egy csésze kávét?
Teát?
Normális esetben igent mondanék, de mára mást terveztem.
- Talán majd máskor. - Hogyne.
"Encephalitis lethargica."
Hol van?
Bocsánat, azt hittem, égve felejtették a villanyt.
Rájöttem! Mindnek agyvelőgyulladása volt!
Évekkel azelőtt, hogy idekerültek. A '20-as években.
- Hát nem csodálatos? - De. Majd később visszajövök.
Az encephalitis járványos méreteket ölt.
Rejtélyes járvány. Terjed az álomkór.
A '20-as évek elfeledett kórja a post-encephalitikus szindróma.
Hány esetet talált?
Ötöt. És lesz még több is.
Az állapotuk?
Amilyennek ön leírta: "Lényeg nélküliek, mint a szellemek."
Csakhogy akkoriban a legtöbbjük még gyerek volt.
Igen. Álomba merült gyerek.
A legtöbben meghaltak a betegség akut szakaszában.
Aki túlélte, és felébredt,
egészségesnek tűnt. Mintha mi sem történt volna.
Nem jöttünk rá azonnal, milyen mértékben károsult az agyuk.
Évek teltek el. Öt, tíz, tizenöt...
Akkor kerültek felszínre ezek a furcsa neurológiai tünetek.
De felszínre kerültek.
A '30-as években találkoztam velük először.
Öregeket hoztak be a gyermekeik.
Fiatalokat hoztak be a szüleik.
Már nem voltak képesek önállóan enni és felöltözni.
A legtöbbjük beszélni sem tudott.
Egyes családtagok beleőrültek.
Akik kibírták ép ésszel,
már régen
máshol vannak.
Milyen lehet ilyennek lenni? Mi járhat a fejükben?
Semmi.
A vírus nem kímélte a magasabbrendű képességeket.
- Ezt tényként állítja? - Igen.
- Miért? - Más lehetőség elképzelhetetlen.
Jó, hogy rendbe tesszük a termet, de mégis miért?
Van egy megérzésem.
Mi gátolta Lucyt, hogy továbbmenjen?
Semmi.
Így van. Látótér kiesése volt. Megszűnt a minta.
Nem késztette semmi a haladásra.
- Szóval értelmes dolgot csinálunk. - Ahogy mondja.
Most éppen kinéz az...
- Szeretnék többet megtudni a fiáról. - Parancsoljon!
Azt mondták, a kezével van baj. Egyszer csak nem tudott írni.
Nem tudta megcsinálni a leckéjét.
Azt tanácsolták, vegyem ki az iskolából. 11 éves volt.
Az állapota csak romlott.
A szobájába hívott. Az asztalnál ült
transzba esve. Órák teltek el így. Aztán megint rendbe jött.
Majd egy nap, mikor hazaértem, ágyban találtam.
Azt hajtogatta: "Mama, mama!" A karját így nyújtotta ki felém.
"Mit szeretnél, Leonard?"
Többé nem szólalt meg. Mintha eltűnt volna.
Abban az évben vittem el a Bainbridge-be.
Emlékszem, 1939. november 14-e volt.
Akkor múlt 20 éves.
Mit csinált a szobájában 9 éven át?
Olvasott. Szeretett olvasni. Egyfolytában olvasott.
Komolyan?
Mást nemigen tudott csinálni.
Jó, elég.
Jól van, Leonard, végeztünk.
Semmi, semmi, semmi és... megint semmi!
- Ez biztos az egyik szobra. - Eltalálta.
Add ide a sót!
- És ez mi? - Hogyhogy mi? Egy görbe.
Téved. Ami előtte volt, az a görbe.
Ez én vagyok, és a nevén szólítom.
Engedelmükkel...
Passzoljon, doki! Ide a labdát!
El tudom kapni. Dobja ide!
Mind itt vannak? Hozzák be őket a többiekkel együtt!
Én el akartam válni, de azt hittem, sosem hagyná el a fiát.
Minden beteg megkapta a reggeli gyógyszerét.
Dr. Sayer is remélte, hogy most ráérnek. Jöjjenek!
Ez egy gyönyörű ária. Figyelje, hatással van-e rájuk!
"Nevezz Izmaelnek!"
"Néhány évvel ezelőtt, mindegy, pontosan mikor,
nem volt a zsebemben pénz, és nem érdekelt a föld."
Leonard, tudom, hogy hall engem. Jelezzen, ha kimondom a nevét!
Nem mindegy, milyen zenét választ. Olyan kell, ami nekik megfelel.
Csak az mozgatja meg őket, ami hat rájuk.
Nem tudom, milyen zene mozgatná meg Bertet.
Egész nap így ülnének, ha hagynám.
Nekem kell lehívni az első lapot.
Leonard... L...
Az ő neve: Frank. Segítene talpra állítani?
Valami más is eljut a tudatába: az emberi kontaktus.
Kérem, álljon oda!
Nélkülem nem tud járni. Ha elengedem, elesik.
De nem hagyom, hogy elessen!
Velem bárhová hajlandó elsétálni.
A labdáé helyett az én akaratomat veszi kölcsön.
Egy másik ember akaratát.
A mutatót odaviszem az L betűhöz. L, mint Leonard.
Ha érzem, hogy mozgatja, elengedem, és folytatja egyedül.
Megértette? Jól van. Kezdjük!
Talán nem fogalmaztam világosan. Az én hibám.
"L". Jól van. Most jön az "E".
"E". Nagyszerű.
"S"...
"P"...
Ebből valami más lesz.
RlLKE: A PÁRDUC
R.M. Rilke, német író és költő.
"A vonuló rácsoktól pillantása
oly fáradt, hogy már nem fog semmit át.
Úgy látja: ez az ezer rács világa,
s az ezer rács mögött nincsen világ.
Puha járás, rugalmas, ernyedetlen, a legeslegkisebb kört rója csak,
Erőtánc ez a pont körül, amelyben
kábultan áll egy roppant akarat.
Csak néha nyílik némán a pupillák függönye. - Ekkor egy kép belehull,
a tagok megfeszült csöndjén süvít át,
s a szívben elhal szótlanul."
Hallott az L-Dopa nevű gyógyszerről? Szintetikus dopamin.
A Parkinson-kórosoknak adják.
Miért?
Bocsánat! Elnézést!
Száz év is eltelik, mire a modern neuropatológia
lokalizálni tudja a Parkinson-kór által okozott károsodást az agyban.
Az L-Dopa kifejlesztésével először nyílik lehetőségünk arra,
hogy a Parkinson-kóros betegeknek emberibb életet ígérhessünk.
Engem nagyon érdekel ez a szer. Találkozott már olyan esettel...
- Bocsásson meg, Dr... - Sayer.
Találkozott encephalitises beteggel?
Az előadás után, Dr. Sayer. Remélem, megbocsát.
Tehát, mint mondtam, az L-Dopa alkalmazásával...
A végletekig felfokozott parkinsonos remegés
tűnhet-e úgy, mintha nem volna remegés?
- Hozzám beszél? - Igen.
Képzeljen el egy, a mozdulatlanságig felgyorsított kézremegést!
Egy beteget, akinél felgyorsultak a parkinsonos tünetek!
A kézremegés, a fejrázkódás, a hadarás.
Lehet, hogy ettől magába süpped, s a külvilág számára kővé válik?
Nem tudom. Talán.
- Segíthet az ilyenen az L-Dopa? - Dr. Sayer, ugye?
Én vegyész vagyok. Maga az orvos. A rombolást magára hagyom.
Freud hitt a csodákban. Cukorkaként adta a kokaint.
Hittünk a Cortisonban, míg a betegek pszichotikusak nem lettek.
- Most az L-Dopa van soron? - Ezt még korai lenne állítani.
Kérem tisztelettel, szerintem ezt túl korai lenne állítani.
A rombolást bízza a vegyészekre!
De én...
Olvasta ezt? "Az új szertől a remegő kezű betegek tudnak enni."
Olvastam. Lelkiismeretesen, józanul. 30 enyhe Parkinson-kóros beteg.
A maga parkinsonosai - ha azok -, évtizedek óta nem mozognak.
Nem ártana, ha újra megnézné.
Ne vonjon le téves következtetéseket!
Összefüggést akar látni, de nem biztos, hogy van.
Én hiszem és tudom, hogy ezek az emberek élnek belül.
Honnan tudja? Abból, hogy elkapják a labdát?
Egyszerűen tudom.
- Mit gondol, hánynak hagyom beadni? - Mindnek.
Néhánynak... Egynek.
Egynek.
A család hozzájárulásával.
Leonardnak Parkinson-kórja van?
Nem... de a Parkinson-kór tünetei figyelhetők meg nála.
Bár nem teljesen olyanok.
Milyen hatással lesz rá a szer?
Azt sem tudom, egyáltalán hatással lesz-e rá.
Mondja meg, mire számít!
Nem tudom. A gyógyszert más betegségre fejlesztették ki.
Milyen hatásban reménykedik?
Azt remélem, hogy visszahozza őt, bárhol legyen is.
- Hová? - A világba.
Mit találhat itt annyi év után?
Magát. Maga itt van neki.
Az egészet. Kérem.
- 200 mg-ra nem reagált. - Közömbösíthette a gyümölcssav.
- Talán több kell neki. - Talán kevesebb.
Kipróbálom tejben oldva.
500 mg.
- Ha változás történne, felhívom. - Jó.
Köszönöm.
Milyen csend van!
Későre jár. Mindenki alszik.
- Én nem alszom. - Nem. Maga ébren van.
Megnézhetem?
Én.
Leonard, valaki látni szeretné magát.
Mama! Mama!
- Engem Eleanornak hívnak. - Eleanor...
- Örülök, hogy megismerhettem. - Én is örülök, hogy megismerhettem.
- Lányok! - Mit csináltam már megint?
Jóságos Isten!
Örülök a szerencsének, uram. Margaret vagyok.
Beth.
Anthony. Hogy s mint van?
Remekül, öregem. Hát maga?
Én is remekül.
- Találkozott vele? - Jól néz ki, igaz?
Nem tudnám feldolgozni, ha 30 évet elvesztenék az életemből.
Ugye, felfogja, mi történik vele?
Kérem, nézzen ide! Ez egy Polaroid fényképezőgép. Köszönöm.
Egy perc, és már kész is a kép! Lenyűgöző.
Próbáljuk meg ezt!
Ragyogó! Kérem, sétáljon el a terem végéig!
Felkészült? Indulás!
Nagyon jó.
És most vissza!
Ez gyorsan ment. Várjon, hozok még filmet!
Legalább feküdjön le egy kicsit! Pihennie kell!
Félek becsukni a szemem. Mert ha becsukom...
Akkor elalszik. És amikor reggel felébred, új nap kezdődik.
Megígérem.
Csónakod a fényes hold égi tengeren.
Álmod hálóként merül és mélye végtelen.
Ringj, csónak, ringj
a tenger áron át!
Ám de tudd, hogy jó anyád a parton vár reád.
Gyönyörű hely lett ebből a Bronxból!
- Az ott az iskolám! - Tényleg?
- Ez klasszikus? - Másfajta zenét is választhat.
- Ez mi? - Rock and roll.
Jöjjön be!
Történt valami, amíg távol volt. Környezetszennyezésnek hívják.
Leonard, ez nem megmártózás, hanem úszás!
Nem tudom, hogy a kórház fel van-e készülve ilyesmire.
- Jöjjön! - Nem.
Hamarosan dagály lesz!
Az elemek periódusos rendszere.
Ez vezetett el engem a tudományhoz.
Csodálatos dolog, komolyan... A világegyetem lényege.
Ott vannak az alkáli fémek, a halogének meg a semleges gázok.
Minden elemnek helye van, amin nem lehet változtatni.
Biztosan állnak. Bármi történjék is.
Ugye, maga nem nős?
Én? Nem. Nem nagyon értek az emberekhez.
Soha nem is értettem. De szeretem őket.
Bárcsak többre jutottam volna az elemi megértésüknél!
Ha kiszámíthatóbbak lennének...
Eleanor most vitatkozna magával.
- Eleanor? - Miss Costello.
Mondott magának valamit rólam?
Mit?
Azt, hogy maga kedves ember. És törődik másokkal.
A többieknek is szeretném beadni a szert. Tudom, sokba kerül.
- Tudja, milyen sokba? - Igen. Beszéltem Ray-jel.
Készítettem egy becslést.
Ha a többiek is akkora adagot kapnak, mint Mr Lowe, az összeg:
12 ezer.
- Mennyi? - 12 ezer dollár.
Havonta? Ezzel nem állhatok az igazgatótanács elé.
Beszéljünk közvetlenül a pártfogókkal!
Így is adnak, amennyi tőlük telik.
Meg kell győznünk őket, hogy adjanak többet, mint szoktak.
- Talán, ha látnák Mr Lowe-t. - Túl sokat vár Mr Lowe hatásától.
Itt most pénzről van szó.
Az axiális izomzat rendkívül merev volt.
Súlyosan károsodtak a posturális reflexek.
A merevség agytörzsi eredetű. Ez a meningizmus.
A legfeltűnőbb jelek: az arc közömbössége,
ami nem tévesztendő össze az apátiával vagy a katatóniával.
Kevésbé tudományosan! Nyugalom!
Azért volt, ami eljutott a tudatáig.
A nevének említése, egy bizonyos dallam,
egy másik ember érintése.
De ezek az eszmélések ritkák és múlandóak voltak.
Egyébként olyan volt, mint itt.
Az állapota egyenértékű volt az alvással. Vagy a halállal.
Ilyen állapotban volt, amikor először láttam.
És ilyen minőségű volt az élete az elmúlt 30 évben.
- Most? - Amikor felkészült.
A nevem: Leonard Lowe.
Elmagyarázták nekem, hogy hosszú ideig távol voltam.
Visszajöttem.
Így ni. Már viheti is.
Köszönöm.
- Dr. Sayer! - Mi történt?
Egy kurva nagy csoda!
- Hol a szemüvegem? - Az orrán.
Ez igaz lehet?
Beszélek.
Járok... Maga kicsoda?
Köszönöm, hogy eljött. Változott a helyzet.
Rendkívül furcsát álmodtam!
Meg kell mérnem a vérnyomását.
25 évig ültem tolószékben. Mérte volna addig!
Minden rendben?
- Ki kéne festenem magam. - Jól van, ezen tudunk segíteni.
És a hajamat is be kell festeni... feketére.
- Feketére? Biztos benne? - Mindig is fekete volt.
Valami gyümölcsfát emleget...
- Metssze meg a fákat! - Megmetszem.
Bifszteket kérek! Véresen! És hozzá krumplipürét meg babot.
Érzékeltem a dolgokat, de nem jelentettek nekem semmit.
Nem láttam az összefüggést. Közben volt 1-2 háború.
Ma reggel egyedül mentem ki a mosdóba.
Jobban kedveltem a régi énjüket.
Rolando, mondana nekem valamit? Miss Costello vagyok.
Érti, amit mondok?
- Lucy, milyen évet írunk? - Hogy milyen évet?
'26-ban vagyunk, maga buta!
Miriam, fogadjon szót! Álljon meg!
"Mintha a Bastille-t ostromolnák, a csapat betódult az öltözőbe.
Az este a győzelem mámorában telt.
Ez volt a baseball-történelem legvadabb
és legelázottabb diadalünnepe.
Nem tehetünk nekik szemrehányást. Valóban fényes győzelmet arattak."
- Szervusz, Sydney. - Szervusz.
- Ma megint oda megyünk? - Nem is tudom.
Maradjanak együtt!
- Hozza vissza Leonardot! - Anthony, visszahozná?
Ne szakadjanak el a csoporttól!
- Hogy van az apám? - Semmi változás.
- Talán mégsem kellene eljönnöd. - Dehogynem! Menni akarok.
Leonard, ha ott áll, nem csukódik be az ajtó.
- Nem értem. Sydney is veletek megy. - De ő beteg.
- Nem olyan, mint ti. - Beteg. De te nem vagy az.
- Én az anyád vagyok! - Látsz itt más anyát?
Mit csináltál a hajaddal?
- Kerék. - Tudom. Nem vagyok hülye.
- Úgy csinál, mintha seggfej volnék. - Majd megbeszéljük.
- Mehetünk, Leonard? - Én itt maradok.
- Miért? Mi a baj? - Semmi, csak úgy...
Integessen!
Doktor úr, jöjjön már!
Biztos benne? Jól van?
Persze. Viszlát este! Jó mulatást!
Jó napot... Fasírtot kérek.
- Fasírtot! - Még egy fasírt.
Maga követ engem?
Bocsásson meg, csak vicceltem. Láttam magát az előbb odafent.
- Látogatóba jött valakihez? - Nem.
Szóval itt dolgozik.
Itt élek.
Maga beteg?
Egyáltalán nem úgy néz ki.
Tényleg nem?
Mindig szerettem a kaktuszokat.
Dr. Sayer, maga választotta ezt a helyet?
- Miért? - Én mindig ide járok.
Szép hely, de egy óra múltán valahogy veszít a varázsából.
- Anthony szerint unatkoznak. - Igaza van.
Tőlem az Operába is elvihetjük őket...
Természetrajzi Múzeum?
Nem, ott az a sok élettelen, kitömött izé...
Mi jöhet még szóba?
- Megint törvényes? - Igen. Már jó ideje.
Hölgyeim, mit adhatok?
Egy Rob Royt, jéggel.
Egy szűz Rob Royt.
Éjszakánként pincérnőként dolgozom.
Munka előtt néha meglátogatom az apámat.
Régen minden meccsre kijárt, ezért olvasgatom neki a sportoldalt.
Azt sem tudom, felfogja-e, hogy meglátogatom. Anyám szerint nem.
De maga szerint igen.
Néha azt képzelem, látok valamit. Valami változást.
És egy percig olyannak látom, amilyen az agyvérzés előtt volt.
Aztán már nem tudom, tényleg láttam-e valamit. Érti, mire gondoldok?
Igen.
És maga miért van itt?
- Gyógyszert kapok. - Mi baja?
Ha nem kapnám, olyan volnék, mint az apja.
- De most jól érzem magam. - Örülök.
Tudtam, hogy szalonnás rántottát, pirítóst és kávét fog kérni.
Meg sem kérdeztem, csak bevittem.
Mire ő: "Nem hoztál paradicsomot."
Nem volt otthon paradicsom. Ezért nem hoztam.
- Jó volt elbeszélgetni magával. - Magával volt jó elbeszélgetni.
- Paula? - Igen.
Felfogja... Az apja tudja, hogy látogatja őt.
Doktor úr, ők a barátnőim.
Az orvosom. Hát nem cukorpofa?
Nem tudom, hogy mondjam meg, hát egyszerűen kimondom:
A férje
elvált magától még '53-ban.
Hála Istennek!
Ezt nézze! Egy Pontiac Firebird, 400-as motorral! Ez aztán az autó!
- Lucy, idenyújtaná a kezét? - Vigyen el engem innen!
- Nem jó. Ez a nyerő. - Vesztettem.
A szerencse forgandó! Nagyon klassz!
- Hogy ityeg a fityeg? - Hogy ityeg a fityeg?
Igen. Hogy érzi magát?
A szüleim meghaltak, a feleségem kórházban van,
a fiam eltűnt valahol nyugaton.
Öregnek és becsapottnak érzem magam. Hát így ityeg a fityeg!
Benéztem a papírüzletbe. Hoztam még ceruzát.
Nézd csak, mit találtam!
Egy kis fejes vonalzót.
Biztos hasznát veszem.
Nagyon szép kis ház.
- Mindjárt jövök. - Leonard?
Eddig sosem beszélt lányokról.
Mert persze soha semmi dolga nem volt velük.
Nevetséges ez az egész kislány-ügy. Nem gondolja?
Leonard felnőtt férfi.
Azt mondta, utazzam el. Menjek el pár napra pihenni!
Úgy értette, ön megérdemli a pihenést. És igaza van.
Nem hagyhatom itt egyedül. Meghalna nélkülem.
Lányok!
Halló? Dr. Sayer? Beszélnem kell magával.
Leonard?
Fontos, hogy bizonyos dolgokat kimondjunk. Beszélnem kell önnel.
Miféle dolgokat?
Amik lényegesek. Amik megtörténtek velem. Amiket megértettem.
- Honnan telefonál? - Az irodájából.
- Nagyon késő van. - Tényleg?
- Maradjon ott! Máris odamegyek. - Rendben.
- Dr. Sayer, üljön le! - Miért? Mi a baj?
El kell mondanunk mindenkinek! Szóljunk nekik, hogy jó!
Mi az a jó, Leonard?
Olvassa el az újságot! Mi áll benne? Csupa rossz!
Az emberek elfelejtették, mi az élet lényege, és mit jelent élni.
Az eszükbe kell juttatni azt, amit elveszíthetnek.
Én most átérzem az élet örömét, ajándékát, szabadságát.
Szerinte nem becsüljük az egyszerű dolgokat.
A munkát, a játékot, a barátságot, a családot.
Izgatott volt. Hajnali 5-ig áradt belőle a szó.
- Mi ez? Felszabadulás? Mánia? - Vagy szerelem?
Lehet. Ám igaza van. Tényleg nem tudunk élni.
De hogy hajnali ötkor?!
- Waheedah! Hogy van? - Jól.
- Mr Lowe, jól érzi magát? - Igen.
- Mit kíván tőlünk? - Semmiség az egész.
Éspedig?
Hadd sétáljak, amikor akarok, mint más normális ember!
- Bármikor szabadon sétálhat. - Valóban? Egyedül?
Miben lenne az más?
Nem vagyok bűnöző. Nem követtem el bűnt.
Nem vagyok sem ön- sem közveszélyes. Mégsem engednek egyedül sétálni.
Nem tárgyat, hanem embert ébresztettek fel. Ember vagyok.
Tudatában van a tudatalatti gyűlöletnek, amit felénk sugároz?
Hogy volnék tudatában, ha tudat alatti?
Mondja, mihez kezdene, ha kiengednénk?
Sétálnék. Nézelődnék. Beszélgetnék az emberekkel.
Eldönteném, merre akarok menni. Önöknek mindez magától értetődő.
- Ennyi az egész? - Ennyi.
Jól van. Megfontoljuk a dolgot, és értesítjük, ha döntöttünk.
- Minden rendben? - Persze. Csak ideges voltam.
Mit mondtak?
Azt, hogy még nincs elegendő adatunk.
A teljes diagnózishoz további megfigyelés szükséges.
Megváltozott a világ, amire ön nincs felkészülve.
Nem vállalhatják a felelősséget, ha történne valami.
Egyszóval nem.
- És maga mit mondott? - Nem az én szavam a döntő.
Egyetért velük?
Igen.
Még nem vagyunk túl a nehezén. És nem hiszem, hogy ez semmiség.
Ez egy kísérleti gyógyszer. Idő kell ahhoz, hogy felmérhessük...
- Leonard, hová megy? - Sétálni.
Itt Dr. Sayer.
- Hová indult? - Ki akarok menni.
A betegek csak eddig jöhetnek.
Ne nehezítse meg a dolgát!
Csak sétálni akarok!
Nem elmebeteg! Erre semmi szükség! Engedjék el!
Nem közveszélyes!
Nem értem. Soha semmi baj nem volt vele.
Csendes, tisztelettudó fiú volt, nem pedig követelőző!
- Sosem volt engedetlen. - Mert katatón állapotban volt.
Én a gyerekkoráról beszélek.
Bocsásson meg!
Fogalmam sincs, ki az odafenn. Szerintem ő sem tudja.
Ön megváltoztatta. Ez nem ő.
Nem mi vagyunk a krízisben lévő fogyatékosok, hanem ők!
Mi túléltük a legrosszabbat. Ők félnek tőle.
Azért, mert tudják...
Tudják! Tudják!
Mert mi az eszükbe juttatjuk,
hogy van itt egy kis gond.
De ők nem tudják megoldani.
Nem gyógyíthatnak addig, míg nem értik, mi a gond.
Míg be nem ismerik, hogy gond van, és hogy a gond nem velünk van!
Nem velünk van gond, hanem velük!
30 évig nem eresztette ki a dühét.
- Akárcsak a többiek. - Az ő viselkedése természetesebb.
A paranoia a természetes viselkedés jele?
Nála igen, mivel itt él. Felébresztjük, és ketrecbe zárjuk.
Ez nem paranoia, hanem tény.
20 pszichopata nem hajlandó enni, de nem tudják, hogy miért.
- Meddig mehet ez így? - Ő tudja, mit akar.
Mr Lowe nem a kórház messiása. Hanem egy ember, aki bajban van.
Nem támadt fel, csak gyógyszert kap.
Olyat, ami nem képes csodát tenni.
- A többiek jól vannak. - Ő régebb óta szedi.
Én együtt érzek vele.
De nem hagyom, hogy veszélyeztesse a többiek egészségét.
- Elnézést. - Nem engedhetjük be.
Ő jöhet.
- Hogy s mint van? - Köszönöm, jól.
- És maga? - Soha jobban.
- Az urak mi célból vannak jelen? - Megvédenek engem.
- Bár ne volna rájuk szükségem! - Valaki bántani akarja? Ki?
Ez a fő kérdés. Ki? Sosem lehet tudni.
Akitől nem várnám. Lásd a történelmet!
A betegek azt hiszik, összeesküvést szőttek ellenük.
Tévednek. Hisz bolondok!
Romlott az állapota.
A gyógyszer nem használ. Jelenleg a mellékhatásait tapasztalja.
Azok késztetik erre a viselkedésre.
Kedves, hogy idejött, de most dolgom van.
Nézze meg magát!
Maga nézze meg magát! Én beteg vagyok.
Küzdöttem, hogy visszakerüljek ebbe a világba.
30 éven át küzdöttem, és még most is küzdök.
De maga...
Magának nincs mentsége! Rémült, magányos ember, minden nélkül.
Nincs élete, nincs semmije! Maga az, aki alszik.
Megvonhatják magától a gyógyszert. Megtehetik.
Lehet, hogy reggel felébred, és már nem lesz ott.
Ne jöjjön a közelembe!
Semmi bajom. Köszönöm.
Csak elestem.
Segítsen!
Tud járni?
Nem vonjuk meg a gyógyszert. Együtt dolgozunk vele.
Leonard reagált a gyógyszerre. Rángásai vannak.
De őt nem a megjelenése érdekli,
hanem a hatás, amit ez a többi betegre gyakorol.
Változtatunk a dózison. A mellékhatásokra felkészült.
De a többieknek is fel kell készülniük. Segítsenek ebben!
- Leonard! Isten hozta. - Köszönöm.
- Hogy érzi magát? - Jól van?
- Milyen csöndes itt minden! - Igen, mert magára vártunk.
Leonard, napról napra egyre jobban néz ki.
És ha ezután nem használ neki a szer?
És ha idővel nekünk sem fog?
Nem hiszem, hogy önökkel is az fog történni, ami vele.
Miért nem?
Maguk mind önálló személyiségek. És... jól vannak. Vagy nem?
Ez gyönyörű volt, Lucy.
Nagyon-nagyon rég tanultam ezt a dalt.
Tudom, milyen évet írunk.
Mégsem tudom elképzelni, hogy elmúltam 22 éves.
Azóta nincsenek emlékeim.
Tudom, hogy ez nem az 1926-os év.
Csak szeretném, ha az volna!
- Hogy van, Leonard? - Soha jobban.
Hogy vannak a többiek? Beszélnek rólam?
- Félnek. - Van rá okuk.
- Meg tudja ezt szüntetni? - Nem biztos. De megpróbálom.
- Ne mondjon le rólam! - Nem fogok.
425, igen.
Küldött egy képeslapot a fiam.
Jól vagyok, ám néha hirtelen minden megáll.
Nincs figyelmeztetés. Mintha leoltanák a lámpát.
Ilyenkor kell valami, ami visszahoz. Egy hang, egy érintés...
Akkor újra meg tudok mozdulni. Újra jól vagyok.
Nem érzem magam rosszul. Nem érzek semmit.
Mintha halott volnék. Semmi.
Mintha már nem is volnék ember. Csupán rángógörcsök halmaza.
Nem mintha zavarna. Néha érdekessé teszik az életet.
Nem tudom, hogy én irányítok-e vagy ők. De nem kéne ott lenniük.
Vidd fel ötre!
Csak még egy kicsit!
A munka jó érzéssel tölt el. Itt jól érzem magam.
- Jól haladok a listával. - Szívesen megnézném.
Nem baj, majd legközelebb.
- Mi történik velem? - Ez egy okulogirikus krízis.
Hozza a kamerát!
Képtelen vagyok rá... Leállítom.
Ne! Nézzen! Nézzen!
Tanul, tanul, tanul, tanul, tanul...
Próbáljuk meg! 625.
- 675... Vagy inkább... - Rendben.
Nem bírok olvasni. Nem tudom egy pontra szegezni a szemem.
Visszamegyek az elejére, az elejére...
- Mindenkit cserben hagytam. - Nem.
Még magát is! Igen! Groteszk vagyok!
Nem az. Ne mondjon ilyeneket!
Groteszk vagyok! Nézzen rám, és mondja, hogy nem!
Nem groteszk.
Ez nem én vagyok!
A fiam egészségesnek született, és én nem kérdeztem, miért.
Sem azt, miért volt szerencsém, megérdemeltem-e az ép gyermeket.
De mikor beteg lett, megkérdeztem. Tudni akartam az okát.
Hogy miért történt ez velünk. De a tényen nem tudtam változtatni.
Senkinek sem mondhattam: "Kérem, vessen véget ennek!
Nem látja, hogy a fiam szenved?"
A fiam szenved. Vessen véget ennek!
- A fia küzd. - A fiam veszít.
Dolgoztam, meghívtam a barátaimat, táncolni mentem... Semmi különös.
Örüljön! Ezek közül soha, egyiket sem tettem.
Majd bepótolja!
Sosem fognak kiengedni innen. És igazuk van.
Még mindig nem vagyok jól, mint látja...
Vagyis jól vagyok, ha magát látom.
De nem fogom látni... soha többé.
Csak még szeretnék elbúcsúzni.
Ez igazán szép!
- Most? - Amikor felkészült.
A nevem: Leonard Lowe. Hosszú ideig távol voltam.
Visszajöttem.
- Milyen érzés újra itt lenni? - Először azt hittem, csak álom.
Mikor jött rá, hogy nem az?
Mikor megszólaltam, s ön megértett.
Azt mondta neki, hogy kedves vagyok.
Miféle kedvesség az, ha életet adunk azért, hogy aztán elvegyük?
Ez a sorsunk. Életet kapunk, majd elveszik tőlünk.
Miért nem vigasztal ez engem?
Mert maga tényleg kedves ember.
És mert Leonard a barátja.
Micsoda nyár volt! Az újjászületés és az ártatlanság ideje! Kész csoda!
15 beteg számára csakúgy, mint nekünk, gondozóknak.
De mostantól hozzá kell szoknunk a csodák valóságához.
Mondhatnánk, hogy a gyógyszer volt hatástalan.
Vagy, hogy visszatért a betegség.
Vagy, hogy a betegek nem tudták feldolgozni az évtizedek kiesését.
De valójában nem tudjuk, mit csináltunk rosszul, és mit jól.
De tudjuk, hogy amikor a vegyszer nyitotta ablak bezárult,
valami másra ébredtünk rá.
Arra, hogy az emberi elme erősebb, mint bármilyen gyógyszer.
Ez az, amit életben kell tartanunk.
Munkával, játékkal, barátsággal... családdal.
Mert ezek a dolgok számítanak.
Hajlamosak vagyunk elfelejteni
a legegyszerűbb dolgokat.
- Hát akkor... Jó éjszakát! - Jó éjszakát!
- Eleanor? - Igen?
Mi a baj?
Mondja, mit csinál ma este! Persze, ha más tervei vannak...
Nem, én...
- Nem tervezett semmit? - Nem, semmit.
Arra gondoltam, hogy maga... mi... maga meg én...
Szóval esetleg... Megihatnánk egy kávét.
Jó. Remek ötlet.
- Ott áll a kocsim. - Mit szólna, ha sétálnánk?
Dr. Sayer osztályán tovább kezelték a post-encephalitikus betegeket.
Kipróbáltak minden új gyógyszert, amint elérhetővé vált.
Leonard és sok más betegtársa
rövid eszméléses periódusokat élt át.
De egyik sem volt olyan drámai, mint ez az 1969-es.
Dr. Sayer egy bronxi, krónikus betegeket kezelő kórházban dolgozik.
Hát akkor kezdjük!